Tom ze Severu
Jak se dostal Tom do
Čech? Dobrá otázka - sama vlastně nevím
.
Jak jsem psala, s paní Mette Sorum jsme se v září 2012, na trimovacím semináři, bavily mimo jiné i o možnostech zapůjčení chovných psů, jako vítané osvěžení krve zvlášť do lokalit, kde není mnoho chovných zvířat, což znamená, že častý dovoz kvalitních, ale drahých zahraničních psů, není tak úplně reálný.
Nu a než se rok s
rokem sešel, měla jsem na emailu fotku roztomilého
štěněte s nabídkou od paní Mette
. Doufám že mi
rozumíte, jen blázen by takovou nabídku odmítl, zvlášť
když se na vás z fotky dívají dvě krásná roztomilá kukadla s neuvěřitelně sladkým obličejíkem
.
A aby toho nebylo málo, tak osud tomu chtěl, aby ve stejné chvíli začala hárat Euridika - o měsíc a půl před očekávaným termínem. A protože jsem do poslední chvíle nebyla rozhodnutá o psu pro naší krásku a stejně bych musela cestovat za hranice Čech, neboť díky spojení dvou nejsilnějších českých linií, které jsem v ní učinila, jsou jí téměř všichni čeští psi příbuzní.
Takže ... od "náhod",
které náhodami nejsou, nebylo daleko k činu, a protože
navíc krycí dny Ediky vycházely na víkend - což si snad
ani u jedné ze svých fen nepamatuji, bylo rozhodnuto.
Jede se do Dánska
.
Původní plán byl -
použít letadlo. Létání sice nesnáším, myslím, že ani pro
psy to není příliš vhodné, ale ... je to rychlý způsob
dopravy na dlouhou vzdálenost, takže bych letadlo do
Dánska vydržela
. Strávila jsem tedy
poslední dny před odjezdem zajišťováním letenek,
návštěvami pana doktora Lázničky kvůli stanovení plodných
dnů a skládáním zkoušek, protože nám krytí vyšlo přesně
do mého zkouškového období
. A aby toho nebylo málo,
tak byly termíny na výplat, DPH a silniční daně
. Inu ... pohoda, jako
vždy
. Feny si prostě
nevybírají, kdy budou hárat. Resp. ony si vybírají, a
člověk se jim buď přizpůsobí a nebo nemůže chovat
.
Udělala jsem všechno
proto, abych se přizpůsobila
. Děkuji tímto svým dětem
za trpělivost, jakou se mnou měli a kamarádům, kteří mi
pomáhali.
Jaké bylo ale moje překvapení, když mi z letiště zavolali, že místo v letadle pro psy sice mají, ale změnily se poplatky za přepravu psů... .Neuvěřitelné, za letenku pro Euridiku bych dala víc jak 2x tolik, co by stála letenka pro mě a to bych ještě musela platit letenku pro štěně. Takže mi bylo jasné, že tudy cesta asi nepůjde.
Plán "B", do kterého
se mi ale vůbec nechtělo, byl použít auto. Což o to,
řídit mi nevadí, ale ... k paní Mette je to 950 km, v
zimě, na sever ... a nikdo jako spoluřidič
. Bohužel, opravdu nikdo
neměl čas nebo možnost jet se mnou na otočku do Dánska.
No ... takže to bylo
na mě - hop nebo trop. Jediný víkend kdy bylo možné
krýt Ediku a pár posledních dní, kdy bylo možné dovézt
nenaočkované štěně mladší tří měsíců. Abych byla
upřímná, o mém konečném a šíleném rozhodnutí jet, mohl v
podstatě jeden jediný email od člověka, který mi jinými
slovy řekl, že je to šílenství a že to nezvládnu
. Jako kdyby ten člověk
věděl, že ta věta má na mě stejné účinky, jako červený
prapor na býka
.
Takže, bylo
rozhodnuto, sbaleno, svačina připravena
.
Pravda, když jsem se v pátek ráno probudila a viděla jsem, že přes noc napadlo 30 cm nového sněhu, dost jsem znejistěla a zaváhala. Ale vnitřně jsem se rozhodla, že zkusím vyjet za Prahu a pokud bude kalamita i tam, tak že přes Krušné hory nepojedu a vrátím se domů.
Jako kdyby nade mnou někdo držel ochranou ruku .. vyjela jsem za Prahu a sníh, jako když utne, nikde ... krásná suchá, čistá dálnice, nikde žádná auta, prostě .... pohoda.
Krušných hor jsem se
stejně bála. Ve zprávách ale o nich nic neříkali a
když jsem se dostala na vrcholky a otevřelo se přede
mnou Žalanské údolí, pochopila jsem proč. Zelená tráva,
po sněhu ani památky a snad jen stromy bez listí
naznačovaly, že není léto. Neuvěřitelné ... připadala
jsem si jako v jiné dimenzi
. Přiznávám, byla
jsem v takovém šoku, že jsem to zapomněla vyfotit
.
Takže ... jelo se dál
. I dálnice z Ústí byla
krásně čistá. Zato na hranicích s Německem mrzlo až
praštělo, jinovatka všude kolem. Bylo to skutečně jen
pár kilometrů kolem přechodu hranic a dál už se zase
jelo v pohodě
. Cesta do Dánska byla v
pohodě, těšila jsem se na Mette, na štěndo a na všechno
nové. Protože jsem musela odřídit všechno sama, dělala
jsem s Edikou dost přestávek, a proto nám cesta trvala
téměř přesně 12 hodin. Ale, zvládly jsme to
.
Když jsme dorazily k
Mette, bylo tam rušno
. Přijela ještě jedna
fenka na krytí, takže všude plno psů, hárajících fen a
malých i větších štěňat
. Prostě .... kerní ráj
to na pohled
. Díky tomu všemu,
otevřenosti a pohostinnosti Mette jsem se cítila jako v nebi
.
Pejsek pro Ediku zatím
u Mette nebyl, bydlí u jiných lidí, takže jsme čekaly s
krytím do soboty a zatím jsme kryly druhou fenku, která
pro změnu měla v sobotu odjet, resp. odletět
. No, radost
. A zatím co Mette s paní
kryly, já si hrála a poznávala se s Tomem.
Musela jsem se až
smát, kolikrát jsem za víkend slyšela větu "Let´s go to
make a sex"
. Proč smát? Protože jsem
si tak říkala, kolikrát tuhle větu říkáme našim
partnerům
. Inu .... co by člověk
pro krytí a chov neudělal, že ??
Páteční večer jsme
strávily příjemným povídáním o kernech a vyměňováním
zkušeností, jak taky jinak
.
V sobotu ráno jsme
ještě jednou nakryly fenku, která odlítala domů, jely jsme
paní odvézt na vlak, kterým se dostala přes Odense do
Kodaně na letadlo. Nakoupily jsme s Mette věci na oběd a
večeři a jely zpět čekat na psa pro Ediku
. Franz přijel v dobré
náladě a Tom hned začal kopírovat "manýry" dospělých
. Bylo zajímavé pozorovat
jak se štěňata učí od velkých psů.
Po lehkém obědě došlo
konečně i na Ediku
. Musím přiznat, že jsem
dlouho tak pohodové krytí nezažila. Dny spočítány
naprosto na minuty, Edika stála jak panenka a za chvíli
bylo po všem
. U prvního krytí se ale
dlouho nesvázali, tak jsme znovu kryly v sobotu večer a
pro jistotu i v neděli ráno
.
Jen na vysvětlenou,
proč mám fotku Ediky i na stole .... ono, pokud držíte
psy svázané, tak držet je na stole je mnohem pohodlnější
a příjemnější, než trávit dlouhé desítky minut v krkolomných
polohách na zemi - zvlášť, když je člověk už starší a má
bolavé klouby
. Ale nechali jsme mladým
milencům dost času na poznání, vzájemné očichávání i
něžnosti. Edice se Franz líbil a ani Franzovi nebyla
Edika proti mysli
. Tak uvidíme, co
za měsíc uvidíme
.
Sobota nám tedy
utekla, ani jsem netušila jak. Vařily jsme oběd a
večeři, kryly, krmily štěňata a venčily psy, dávaly do
pořádku doklady od Toma a krytí Ediky, prohlížely dánské
rodokmeny a ročenky .... prostě ... tlachaly
.
Škoda, že toho času je
TAK málo .
V neděli ráno jsme pro jistotu ještě jednou překryly a pak jsem s Edikou a Tomem vyrazila k domovu ...
V Dánsku mi na cestu svítilo sluníčko. Je až s podivem, jak krásně jsou cesty na severu sjízdné, i když na nich leží sníh.
U nás bych umřela strachy, po takovéhle silnici jet, a s největší pravděpodobností by klouzala víc jak ledová plocha v O2 Aréně, ale tady ... pohoda, klid, po ledu ani stopy.
Než jsem dojela na
dálnici směr Kolding, měla jsem možnost obdivovat krásy
vesniček
.
V neděli se fotit
dalo, v pátek, když jsem přijížděla, tak byla už černo
černá tma
.
Když jsem tak ujížděla po krásných dálnicích, za slunečného dne, napadlo mě, že to není poprvé, kdy touto cestou mířím k domovu.
Most směr Kolding - Hamburg jsem přejížděla již potřetí ....
Prvně to bylo v roce 2010, kdy jsme se s Klárkou, Katkou a Milošem vraceli ze Světové výstavy psů (reportáž ... World Dog Show).
Podruhé jsem jej přejížděla vloni (2012), když jsem se s Alenou vracela ze speciální výstavy kernů ve finském Pori (reportáž téměř se stejnou fotkou tohoto mostu .... 8 zemí za 6 dní).
Nu a potřetí jsem jej
přejížděla dnes. Jela jsem sama a tak jsem měla dost
času, klidu a prostoru na přemýšlení o tom, co se za tu
dobu, kdy jsem most přejížděla prvně, stalo. Co všechno
se změnilo, co čas vzal a co nového přinesl. Tak mě
napadá, že dva roky se nezdají jako dlouhá doba, ale to,
co se za ten relativně krátký čas stalo, by vystačilo
minimálně na román. Ne vždy to byly věci veselé, ale i
za to špatné by člověk měl být rád, protože ... za
každým mrakem čeká slunce
.
Cesta domů byla stejně dlouhá jako cesta sem, ale už jsem byla celkem unavená a navíc jsem Mette opouštěla jen velmi nerada, takže mi ubíhala pomaleji, než cesta do Dánska.
svačina ....
čas oběda .....
a pozor změna .....
odpolední svačina
A proto když se konečně
objevil Berlín, měla jsem radost jako malé dítě
. Konečně něco, co znám
. Za chvíli budeme doma
.
a opravdu ... za
další 4 hodiny jsem parkovala v Praze