World Dog Show
daleká cesta do Dánska
(25.-27.6.2010)
Jak to všechno začalo? Proč jsme jeli tak daleko?
Inu, za všechno může normální
ženská zvědavost
.
Když byla v loňském roce světová
výstava na Slovensku v Bratislavě, těšila jsem
se, že konečně uvidím krásná zvířata světových
chovatelských stanic a že "boj" o první čtyři
místa bude velmi velmi náročný a zajímavý
.
Bohužel, mé očekávání nedošlo
naplnění . I když
99 přihlášených zvířat na loňskou světovou
výstavu je sice hezké číslo, ale není to ani
polovina přihlášených kerníků z předloňské
světovky ve Stockholmu (211 přihlášených kernů)
a o chlup víc než polovina z letošních
přihlášených 190 zvířat.
Krásná zvířata sice přijela, ale
(možná jsem náročná a nespokojená) většina
světových chovatelských stanic mi tady chyběla
. A ač jsem se
svými holkami dopadla hezky, tak zadání jen dvou
známek VELMI DOBRÁ mě skutečně zklamalo. Světová
výstava by neměla být o "rozdání výborných" a
zadání titulů, ale o pečlivé selekci TOP zvířat
od těch ostatních, samozřejmě také krásných
.
Nemyslím si, že se na mě bude někdo zlobit, když napíšu, že skutečně nejsem přesvědčená o tom, že čeští a slovenští kerni (obecně, nemyslím tím nikoho konkrétního) jsou na stejné úrovni, jako odchovy Sensei´s, Trumpington´s nebo Rottriver´s .... a přesto všichni dostali stejnou výbornou ...
Nu dobrá, když už Bratislava
nenaplnila má očekávání, tak jsme se s Katkou
domluvily, že ... když nejde k hoře Mohamed,
půjde tedy hora k Mohamedovi ...
a že když nepřijala
krásná zvířata do Bratislavy, pojedeme se na ně
podívat přímo ke zdroji, na světovku do Dánska
.
Po Bratislavě jsem váhala, koho
do Dánska vezmu. Protože stojím nohama na zemi
, tak mi bylo jasné, že s
Kenie nebo Kamei "díru do světa" neudělám
. Kenie je po dvou
porodech a tak jako "zasloužilá" matka taky už
vypadá
. A Kamei by měla
zarůstání jen tak tak, protože byla také v
požehnaném stavu. Váhání udělal konec až dovoz
Sylvi, fenky od Satu, které jsem mimo jiné
slíbila, že se na světovce v Dánsku sejdeme a
Sylvi jí ukážu
.
Takže ... slovo dalo slovo, s
Katkou jsme se definitivně rozhodly a tak
zbývalo "jen" vyplnit přihlášky, zaplatit hříšné
peníze za výstavní poplatky (protože se v Dánsku
konaly ještě dvě další výstavy pro kerníky) a
doufat, že Sylvi přezubí jak má a že doroste do
něčeho, co se dá na světovce předvést
.
Veškeré načasování trimu se
podřídilo termínu světovky, zajišťovali jsme si
nové krásné oblečení
, nechávali opravovat
auta (pro jistotu obě, kdyby náhodou
), Miloš plánoval cestu
.... no a v tom všem shonu jsme všichni tak
nějak zapomněli, že taky musíme někde bydlet
.
A když jsme si na ubytování
vzpomněli, tak už bylo pozdě a všechny dostupné
hotely, ubytovny, penziony, apartmány a priváty
byly beznadějně zamluvené
.
Ještě že kerní rodina je
celosvětová a solidární
. Stačilo si poplakat na
tom správném rameni ve správnou chvíli a vzápětí
se nám ozvali internetoví přátelé z Facebooku s
nabídkou spolunoclehu
. Na váhání a rozmýšlení
nebyl čas, takže jsme se vším souhlasili a
těšili se na viděnou v Dánsku
.
Čas odjezdu se nebezpečně
blížil, auta byla po všech možných kontrolách,
prohlídkách a přezutích, my měli téměř všechny
věci nachystané, zbývalo jen domluvit se, co
vezeme pro naše kerní kamarády na památku.
Původní plány byly jiné, ale když jsme nechali
naše milované kerníky vyfotit profi fotografem a
zjistili jsme, že ne všechny fotky jsou povedené
, přišel ke slovu
plán "B".
Zde musím veřejně a nahlas
pochválit Cherýnovic holky Evu a Sylvu, které
nám neuvěřitelným způsobem pomohly a upekly nám
během několika málo dnů víc než 100 perníkových
kerníků
!!! A to prosím musely
nechat vyrobit formičku, která se několikrát
musela předělávat, protože nejdřív z toho byl
jezevčík, pak foxteriér a do třetice všeho
dobrého to byl konečně kerníček
.
Z několika málo povedených fotek
jsme vybrali ty nejlepší, nechali vyrobit
vizitky, které pak Katka s Milošem a Jarkou
balili ke kerníkovým perníčkům
. I jim patří můj dík,
protože já trávila dny a noci nad papíry a
dokončovala daňová přiznání.
uffff
Nastal den "D".
Já neměla hotovou práci, tak
práce putovala se mnou. Autům se nic nestalo,
takže jsem mohla zajistit hlídání na mého
milovaného synka Viktora a zbytku smečky, a
hupky šupky do hajanova, protože se brzy po
půlnoci vstávalo. Ono to šupky hupky do peřin
nebylo u nás tak horké, právě kvůli končícím
daním. Musela jsem pracovat téměř do půlnoci,
takže řízení zbylo na Miloše
.
Ale abych nepředbíhala, vstala
jsem s Klárkou (která jela s námi) v 1,30 po
půlnoci, doložila již naložené auto a vyjely
jsme směrem do Počernic. Tam už na nás čekala
Katka s Milošem a neuvěřitelnou kupou tašek,
batůžků, igelitek a k mé vzteklosti
, pytlem naprosto
nezbytných bot, sandálků, papuček a polobotek
... (které nám neustále padaly z kufru, nikam se
nevešly a ... nakonec je nikdo stejně nenosil
).
Trošku mi zatrnulo, protože jsem včas avizovala, že i když kufr auta je bezedný, tak je potřeba minimalizovat všechna zavazadla a věci vůbec. Vezli jsme s sebou totiž Katčinu velkou klec, trimovací stůl, stan !!!, neboť dvě výstavy měly být venku, perníčky v krabičkách, aby se nám nepolámaly, spoustu jídla a pití, protože to je v Dánsku příliš drahé, no a pak samozřejmě foťáky a kamery, přepravky s Bíbou a Sylvi ....
Když si představíte Picasso,
všechny tyhle věci, tři poměrně do šířky velmi
prostorově řešené dospělé a jedno dospívající
vyžle, tak není až tak úplně jasné, kam by se
vlastně měly vejít tašky s oblečením
.
Ale opět se neuvěřitelné stalo
skutečností a všechno všecičko se do auta vešlo
. Věci jsme ale měli
všude, vlastně mě tak napadá, že kromě Miloše,
který řídil, jsme měly my, ženy, tašky a pití
pod i mezi nohama
.
Takže jsme rychle zavřeli kufr,
aby si to autíčko náhodou nerozmyslelo a tašky
nevypadaly
, nastavili navigaci a
vyrazili směr Lipsko. Jak jsem psala, já byla po
cca dvou hodinách spánku příliš unavená, takže
se volantu chopil Miloš, který nás bezpečně
dovezl až na místo určení. Díky moc
.
Cestou jsme samozřejmě stavěli,
doplňovali tekutiny, snažili se o "momentky"
a protahovali nožičky
nám i kerním holkám
. Nebudu předstírat, že
cesta trvající 12 hodin je příjemný zážitek ...
je to náročné, ale naše touha vidět krásné
kerny, kamarády a přátele byla velká a tak jsme
to všechno bez jediného slova odporu vydrželi
.
O tom, co všechno jsme viděli
píše krásně ve své
reportáži Miloš. Já bych se
mohla přidat, ale jen bych opisovala jeho slova,
protože jsem cestu částečně prospala a tak znám
některá místa jen z fotek
.
Když jsme tedy dorazili do
Dánska nadchlo mě úplně stejně jako Finsko -
pohoda, klid, všude zeleň, dálnice v souladu s
přírodou, jezera ... miluji sever naší planety
.
Našli naše ubytování,
tak jsme se hned na recepci setkali s mými
známými z Finska
. Nastalo velmi vřelé
vítání, objímání a líbání
. U lidí ze severu se mi
líbí jejich vřelost. Na rozdíl od drsné a
chladné přírody je povaha lidí většinou velmi
velmi vřelá a vstřícná
. Je to neuvěřitelné, ale
já si u nich připadám jako VIP osoba, na kterou
čekali, které se nemohli dočkat a bez které si
výstavu ani nedokázali představit
.
Takže jsme si vyzvedli klíče od
našeho domečku, dostali plánek areálu a jeli
jsme se ubytovat. Naše dobrá víla, Ghita, která
nám ubytování zajistila a bydlela s námi
, již byla na místě, na
rozdíl od nás plná elánu a energie a po, opět
velmi vřelém, uvítání nás lákala na procházku
. Ono se jí to říkalo,
když měla za sebou jen tři hodiny cesty, na
rozdíl od našich dvanácti
. Nicméně, po vybalení
autíčka jsme se nechali zlákat, a vyrazili na
krátkou obhlídku okolí.
Ubytovací areál to byl skutečně
úžasný. Neuvěřitelně rozlehlý a i když byly
domečky v podstatě jeden vedle druhého, tak díky
jejich rozložení všem obyvatelům skýtal
dostatečné soukromí. Moc se mi tam líbilo.
Ubytovací možnosti byly rozmanité, určitě
vyhovovaly jak velmi náročným klientům, tak
klientům méně náročným, hledícím spíše na
cenovou relaci. Jak jsme pak zjistili, tak zde
byly nepřeberné možnosti sportovního využití -
golf, krytý bazén, umělá sjezdovka, koně, pro
děti velké hřiště, venkovní šachy, minigolf,
lanové centrum .... prostě ... PARÁDA
.
I ubytování popisuje velmi
podrobně Miloš, tak se jen lehce zmíním o tom,
že náš domeček byl schopen ubytovat 8 lidí a
tuto kapacitu jsme plně využili. V přízemí spala
se svou kamarádkou Ghita, v patře Miloš s Katkou
a já s Klárkou. Naše ložnice měly propojený
balkon, který naše holky využívaly jako "zkratku
k sousedům"
, takže Bíba spala u nás
pod postelí a Sylvi u Katky
.
V patře byla ještě jedna
ložnice, ve které bydlela další známá Ghity a to
Masa se svým manželem a krásnými černočernými
skotskými teriéry. Masa ocenila, že jsme jí
nechali ložnici naproti koupelně, protože každý
den vstávala před 5tou hodinou ranní a oba své
miláčky (teriéry, ne manžela
) koupala, fénovala a
šlechtila
.
O koupelně se ale zmínit musím
... takovou bych taky jednou chtěla mít, ale
bohužel ve svém malém novém domečku mít nebudu
. Byla tam velká
krásná vana s perličkou, prostorné umyvadlo,
krásný velký vyzděný sprchový kout, do kterého
jsem neměla vůbec žádný problém se vejít
a .... SAUNA !!! Jak
jsem psala už v reportáži z Finska ... tady
prostě v každém domečku je sauna ... bohužel
jsme jí nevyužili, protože jsme nepřišli na to,
jak se zapíná .... zní to možná vtipně, ale ani
Ghita nám v tomhle nedokázala pomoct ...Takže
... nesaunovali jsme se
.
Těch zážitků je tolik a tolik
bych vám o tom chtěla říct, že jsem ještě
nepopsala ani 24 hodin naší cesty a už jsem na
snad milionté stránce
.
Po návratu z procházky a zabezpečení našich čtyřnohých miláčků nás Ghita odvedla do restaurace, kde jsme měli báječnou možnost ochutnat všechny možné druhy pizzy ... byly skutečně úúúžasné .... snad ani v Itálii jsem nejedla tak dobrou pizzu, dva druhy salátu .... ještě teď se mi sbíhají sliny .... a to všechno bylo v ceně ubytování, takže pro nás ZADARMO !!! jen první pití jsme si museli zaplatit, ale dotáčeli jsme si již sami dle libosti ....
Co je neuvěřitelné a co na severu obdivuji, je jejich odpovědnost a respekt. I když v této restauraci klíče od domečků nikdo nekontroloval, tak se nenašel nikdo, kdo by sem šel a nebyl v areálu ubytovaný, případně ten, kdo sem šel již několikátý večer, si pizzu poctivě kupoval .... (pizza zdarma byla jen první večer po ubytování, pak už se musela platit). Dovedu si naprosto živě představit, co by se stalo, kdyby takováhle restaurace a nabídka byla v Čechách ... bylo mi až za nás stydno. Ani v Dánsku, ani ve Finsku nikdo nic nekontroloval, neprohlížel, všichni respektovali co bylo psáno a nikdo s tím neměl problém.
Na této úžasné večeři jsme se
setkali téměř se všemi kernaři z areálu -
potkali jsme Satu s Mikou
, mé přátele z Finska a
další ze Švýcarska, Německa, Švédska a dokonce z
USA .... panovala báječná atmosféra a díky
angličtině jsme se domluvili úplně se všemi
.
Protože se výstava konala koncem
června, tak i zde panovali bílé letní noci, kdy
se stmívá velmi velmi pozdě, a tak jsme si ani
nevšimli, že se při úžasné atmosféře nachýlil
čas a bylo potřeba připravit se na světové klání
. Rozloučili jsme se,
popřáli si dobrou noc a rozešli se do svých
domečků
.
Výstavy začínaly světovkou v pátek, v sobotu byla na programu kerní a v neděli teriérská speciálka, obě pořádané Dánským klubem teriérů.
Světovka začínala v 10, ale byla vzdálená cca 70 km, takže jsme vstávali brzo, vzali všechno potřebné a před 7mou ranní jsme vyráželi směr Herning. Báli jsme se, jak budeme hledat parkování, zda se na parkoviště vůbec vejdeme, jak daleko všechno poneseme ... po zážitku v Dánsku začínám mít pocit, že by nebylo od věci, kdyby se naši pořadatelé výstav jeli podívat za hranice České republiky.
Již se vstupním listem jsme obdrželi instrukce, na kterou parkovací plochu máme najet, abychom byli co nejblíže hale, ve které máme kruh. Navigace na parkovací plochy byly naprosto bezchybné, všude kolem výstavního areálu byly obrovské navigační cedule, na kterých byly čísla kruhů a směrovky k parkovacím plochám ... úžasné.
Parkovací poplatek jsme
neplatili, protože ten již byl zahrnut v ceně
výstavního poplatku ... jak jednoduché, geniální
a přitom velmi prosté. Tím totiž odpadly fronty
na parkoviště, nebylo potřeba nikoho, kdo by
něco kontroloval, vybíral, rozměňoval a vracel
peníze a ve finále pořadatelé vybrali víc,
protože třeba u nás v jednom autě přijeli dva
psi, za které byl uhrazen poplatek za prvního
psa, ale auto bylo jen jedno
a takových případů tam
samozřejmě bylo víc.....
občas přemýšlím, proč se v Čechách nepoužívá zdravý selský rozum a proč se nedělají věci jednoduše .... je to škoda (jestli to nebude tím, že u nás sedláci již vymřeli, kdežto v Dánsku má pole snad každý. Ne nadarmo se říká "chceš-li od kozy do dížky, musíš jí dát do držky .... bohužel, u nás by každý jen dojil, ale krmit nechce nikdo ....)
Takže jsme v klidu zaparkovali kde jsme chtěli ... (doufám že to čtou třeba pořadatelé brněnských výstav !!! ), v klidu vyložili vše potřebné a šli najít svojí halu. Navigace byly všude, očkovací průkazy nikdo nekontroloval ... opět nepochopitelné, ale .... tady by si NIKDO nedovolil jít na výstavu s neoočkovaným psem. Neuvěřitelné a naprosto mimo naše chápání ....
Kruh jsme tedy našli úplně v
pohodě, místo nám držela Ghita, která dorazila
již před námi. V klidu jsme se rozložili a
přivítali se všemi našimi staro-novými přáteli
. Můj obdiv si
zasloužili pořadatelé i tím, že kruhy byly
velké, prostorné, koberec natažený po celé ploše
... a koberec byl čistý a hladký !!! na
prohlídku psů byl připraven trimovací stůl,
který stál pevně a nekýval se !!! Pro úpravu psů
byly vyhrazeny "trimovací plochy", kde byly
oddělené koje se stolem a přívodem
elektřiny - volně k použití !!! On se přívod
elektřiny zdá možná pro kerny zbytečný, ale pro
plemena, která je potřeba před vstupem do
kruhu ještě doupravit fénováním, žehlením,
sušením nebo střiháním to bylo dokonalé.
Rozhodně ... opět ... u nás jsem nikdy nic
podobného neviděla a na světovce v Blavě také ne
. Občas si říkám,
za co ty výstavní poplatky vlastně platíme ....
Ale to už jsem zase odbočila
Když jsme se tedy rozložili a
přivítali, otevřeli jsme katalog a pročítali
naší "konkurenci". HA HA HA .... ona ta
konkurence byla skutečně konkurencí jen v
uvozovkách, protože naše holky rozhodně nemohly
ohrozit soupeřky z těch nejprestižnějších
chovatelských stanic
. Nám ale nešlo o
vítězství, nám šlo o účast, o to, vidět výstavu
na vlastní oči, prohlédnout si všechna ta krásná
zvířata .... A skutečně, bylo se na co dívat. Už
když nastupovala štěňata, tak jsem si tak v
duchu říkala ".... kéž by takhle vypadali
naši dospělí psi ....." skutečně ... jiný kraj,
jiný mrav a jiný kern ... téměř všichni byli
.... úžasní a dokonalí ... perfektně připravení,
otrimovaní, upravení .... žádné štěně se
nevzpínalo na vodítku, naopak, chodili jak
panenky a předváděli se téměř sami. Skutečně
bylo se na co dívat a byla radost se dívat
.
Po štěňátkách nastoupila třída šampionek, kde jsme jen vzdychali úžasem .... jedna krásnější než druhá a ani jedna nebyla podobná těm našim "šampionkám".... I když se to samozřejmě dalo čekat, tak mi to bylo celkem líto, tak jsem si tak v duchu přebírala a vzpomínala, se kterou z českých šampionek bych se nestyděla vejít k této nádherné skupině.
Na žádnou jsem si nevzpomněla
. Navíc severský
typ kernů je naprosto jiný, než typ kernů u nás.
Pořadí v šampionkách bylo zadáno
a nastupovaly mladé feny a s nimi i ... Sylvík
. Na této výstavě bylo
Sylvi necelých 10 měsíců, takže je to stále
štěně ve vývoji, s ne zcela ideálně zarostlou
srstí. Ale ... nevadí, i tak jsme se
osmělily a vešly do kruhu. Bylo nás tam 24
mladých fen. Tady posuzování již přiostřilo a na
rozdíl od třídy šampionek, kde pan rozhodčí
zadal výbornou všem, tak zde začala selekce již
při individuálním posuzování. Ze všech 24 fen
získala výbornou necelá polovina, 11 fen. Sylvi
bohužel mezi nimi nebyla, ale s tím se dalo
počítat. Na světové výstavě se výborné nemají
rozdávat, ale ... jak se říká, má se oddělovat
zrno od plev a tak výbornou získávali jen ti
nejlepší z nejlepších. Takže .. já byla
spokojená, Sylvi se předváděla krásně, pan
rozhodčí jí nic nevytýkal, jen samozřejmě ve
svém věku nemohla být dorostlá stejně jako feny
o 8 měsíců starší
. A tak máme stejnou
velmi dobrou, jako mají například feny z
takových CHS jako jsou Nordcairn´s, Zalazar,
McAlister, Rocco´s Collar nebo Trumpington´s.
Úplně stejně dopadla Katka s Bíbou v mezitřídě. I ony mají super hodnocení, ale na severskou TOP špičku to samozřejmě nestačí.
Se zájmem jsme se dívali dál, na
další a závěrečná klání úžasných jedinců a přáli
všem jejich radost z vítězství či umístění. Nám
stačil pocit, že jsme se zúčastnili, protože na
rozdíl od mnohých, kteří na loňskou Blavu
nepřijeli, my odvahu měli a do jejich země
dorazili
. Asi je zbytečné psát,
že z českých a slovenských majitelů kerníků jsme
byli jediní, kdo tuto odvahu sebral a dorazil
..... Chápu, že u většiny lidí v tom hrají roli
i peníze a nebudu zastírat, že celá ta legrace
nebyla zadarmo, ale ruku na srdce, kdo z vás, by
sem jel, i kdyby v tom nehrály roli peníze??
Se systémem zadávání titulů v severských zemích (a nejen zde) jsme pochopili, proč nejsou třídy šampionů tak "našlapané" jako se to stává u nás. Zde se zadává na celé výstavě v jednom plemeni jen jeden CAC pro feny a jeden CAC pro psy. Jeho zadávání je ještě přísnější než zadávání titulu CACIB. O boj o jeden jediný CAC nastupují první čtyři výborní jedinci ze třídy mladých, mezitřídy, otevřené, šampionů a veteránů. V ideálním případě tedy nastoupí do tohoto kruhu 20 zvířat !!!!! Neuvěřitelné, že ?
Ono se pak jinak považuje dokončení šampionátu, protože další podmínkou pro splnění šampiona dané země jsou tři čekatelství CAC, s tím, že to poslední může být získáno až po druhém roce života psa, u některých zemí dokonce až po dosažení 27mi měsíců !!!
Když si uvědomíte, že u nás může zvíře udělat šampiona na jeden zátah - získá-li třeba třikrát CAC na podzim jednoho roku a čtvrtý poslední (od příštího roku i pátý) CAC hned v lednu nebo únoru, tak to má na "jeden trim" a veškeré další podmínky jsou splněny .... Zde musí zvíře i po nějakém čase znovu dokázat své kvality. On pes vypadá jinak v 10ti měsících, jinak v 18ti a jinak po dvou letech.
Skutečně si ještě myslíte, že naše šampionáty se dají srovnávat s těmi jejich ??? Já ne ... a hluboce smekám před všemi zvířaty, která jsou šampiony zemí s tak přísnými podmínkami jako je Finsko, Dánsko nebo třeba Itálie.
Takže mi opět připadá snaha ČMKU o zpřísnění podmínek pro získání titulu Český šampion tak trošku scestná ... místo čtyř zavedeme pět čekatelství .... a co se změní? Tak si holt majitel zaplatí o jednu další výstavu navíc .... počet zvířat, která na titul dosáhnou neklesne o moc. CAC se zadává v každé třídě a u málopočetných plemen nebo dobře zvolených výstav není získání titulu složité.
Pokud se chceme přiblížit
Evropě, tak proč se nedíváme, jak se to dělá
jinde? A teď nemám na mysli země na východ od
nás .... myslím tím země, kde skutečně
chov je na úrovni, tituly mají jen ti nejlepší z
nejlepších a PAK je teprve možné řídit výběr
chovných jedinců i podle titulů.
Abych nechodila daleko, tak jako příklad klidně
sáhnu k sobě domů.... Kamei i Kenie jsou kernice
s velikým množstvím dokončených šampionátů.
Otcové mých odchovů tolik šampionátů nemají a
nikdy mít nebudou. A tak položím další otázku
... Opravdu si myslíte, že moje feny jsou TAK
VÝRAZNĚ KVALITNĚJŠÍ než psi, kterými je kryju
???
Chardas Code Red - otec mých "Béček"
(v současné době 10 dokončených šampionátů včetně Dánska, Finska, Norska, Švédska)
Nuže dobrá, to byla jen taková
perlička k zamyšlení, možná spíš směrem k
výstavní sekci ČMKU
.
Na vysvětlenou, nechci říct, že si nevážím titulů, které mé feny mají, nebo které některý pes získá, nicméně, zcela určitě je rozdíl mezi šampionátem Srbska (který mám také, takže vím o čem to je) a šampionátem Rakouska, získaným od rakouských a německých rozhodčích. Je rozdíl mezi CACIBem z Rumunska nebo Srbska a CACIBem z Německa.... Pokud tedy mohu apelovat na chovatele a budoucí majitele, tak hledejte, pátrejte a zkoumejte, odkud chovní psi, nebo feny, jejichž štěňátko si chcete koupit, tituly mají a KDO jim je zadal ....
Protože .... není titul jako titul .....
Když skončilo posuzování a
plynula volná zábava kolem kruhů, šli jsme si
projít stánky, kterým byla vyhrazena celá
obrovská hala, samozřejmě jsme museli holkám
něco koupit, utratit peníze za věci i pro nás na
památku
.
Po náročném dni a plni spousty
nových zážitků a zkušeností jsme se rozhodli
nečekat na odpolední soutěže, čehož dnes možná
trošku lituji, a vyrazili jsme směrem k našemu
domečku. Tam jsme se postarali o holky a šli
využít volného vstupu do místního bazénu ....
byl úžasný, bylo to příjemné a slastné. Kdyby
tam tolik necákala voda, tak bych tam snad i
usnula
. V ležérním nic nedělání
a převalování se ve vodě, což se v našem případě
(až na Klárku) rovnalo "tanci modrých andělů"
(pro neznalé této krásné knížky - pro přesný
význam si zadejte tento název do vyhledávače
), jsme strávili krásnou
hodinu a půl.
Pak nás hlad donutil vytáhnout
svá znavená těla z vody, postarat se o večeři z
našich bohatých zásob - díky Katko. K tomu jsme
si s chutí otevřeli lahvinku vína na oslavu
dnešního dne
. Tedy, abych byla
upřímná, to víno jsem měla jen já s Katkou,
Miloš se držel svého pravého českého píva a
Klárka cucala kolu
.
S postupem času se do areálu
vraceli všichni zde ubytovaní kernaři a protože
jsme měli několik pozvání na večer, vyšli jsme
si posedět a popovídat s ostatními
. Byl to příjemný večer
zakončený návštěvou u Satu ve velmi pozdních
nočních hodinách
.
Zatím co ostatní si vychutnávali
zasloužený a vytoužený odpočinek, mě čekala
ještě práce nad mými "milovanými" doklady
. Ale ... stihla
jsem to
.
Druhý den jsme vstávali opět v 6 hodin ráno a to i přes to, že kerní speciálka byla v nedalekém Bordingu (cca 35 km), ale zase začínala dřív než světovka. Na místo jsme dorazili včas, rozložili si stan u kruhu, protože výstava byla opravdu venku, a čekali na posuzování.
Dnes byli kerníci rozděleni do tří kruhů a já s Katkou jsme nastupovaly každá do jiného, takže i když se naše dnešní výsledky liší, těžko říct, zda by byly stejné, kdybychom nastoupily obě ke stejnému rozhodčímu ... nevím, nedokážu to posoudit.
Bíba dnes dostala opět VD, ale
posudek téměř bez závad, u pana rozhodčího Jens
Martin Hensen z Dánska, a Sylvi získala výbornou
bez pořadí u paní rozhodčí Lydie Hutchinson z USA.
Vzhledem k tomu, že mě Satu před paní rozhodčí
varovala, že je to skutečně kerní rozhodčí a že
ví kam jak a proč na psa sáhnout, tak si myslím,
že Sylvi celkem zabodovala
. Doufám
. Satu měla radost a to
bylo důležité
.
Tentokrát jsme po skončení
posuzování v jednotlivých třídách neodjeli,
protože Klárka byla hlášená se Sylvi do
juniorhandlingu. Pravidla jejich JH jsem moc
nepochopila, možná to bylo spíše dítě a pes,
protože nastoupila i cca 3letá holčička s
kernem, kterého jí v podstatě odvodila maminka.
Tak nevím, jak to v Dánsku vedou
. Klárka se snažila a
umístila na krásném druhém místě
. Bohužel, pohárek byl
jen za první místo, za ostatní nebyly ani
kokardy, ani pozornosti, což samozřejmě Klárku
trošku mrzelo.
Pak už opravdu nebylo na co
čekat a protože téměř celý den do nás pražilo
neúprosné sluníčko, sbalili jsme stan a jeli
domů. Těšili jsme se na koupání, kterého jsme si
včera užili dosyta. Bohužel ... nebo spíš
bohudík, nevím, co zde použít, jsme měli dnešní
večer pozvání na kerní raut
. Hostina se konala přímo
v areálu, kde jsme byli ubytovaní. Bylo to
krásné, zas jiné než byl Šampion šampionů v
Nitře. Jídlo jsme si "mixovali" sami dle libosti
a sytosti
.
Proslov měla i paní rozhodčí Lydie Hutchinson, která zhodnotila kvalitu předvedených kerníků a nabídla všem individuální konzultace o jednotlivých zvířatech. Bylo to zajímavé a pro místní chovatele zcela určitě přínosné. Škoda že u nás se po speciálkách nekoná něco podobného. Konzultace s rozhodčími ... tedy s kvalitními rozhodčími pro dané plemeno, je vždy poučná a může vést jen ke zkvalitnění chovu a nebo stačí i k názoru z druhé strany.
Velkým překvapením večera byla písnička, jejíž text dostal každý návštěvník rautu a jíž jsme všichni hromadně zpívali ... nejdřív mi to přišlo .. zvláštní, ale pokud si jí přeložíte, případně zazpíváte, zjistíte, jak krásná ona písnička je a jakou práci asi muselo dát Nanny Hensen jí složit :
melodie : My bonnie is over the ocean
What have people present in common?
We all own a nice little cairn.
That´s why we are gathered together
for dinner tonight here in Gjern.
Welcome, welcome, oh welcome to Denmark from everywhere
Welcome, welcome - we hope you enjoy being here.
You come here from Sweden and Holland
from Finland and Germany too,
and people from over the ocean.
The day for the show has come true
Welcome, welcome, oh welcome to Denmark from everywhere
Welcome, welcome - we hope you enjoy being here.
An EXCELLENT show we have worked for.
We hope that the weather is GOOD,
SUFFICIENT and friendly surroundings,
and also some VERY GOOD food !!!
Welcome, welcome, oh welcome to Denmark from everywhere
Welcome, welcome - we hope you enjoy being here.
We all think that we have a winner :
"She walks like a dream. What a tail !
Harsh coat and some wonderful dark eyes,
correct angulation and bite !! "
Some get happy, some get surprised, but remember this :
you will bring back
"the best little pal in the world"
Moc se mi to líbilo, ta
pospolitost, když všichni bez rozdílu národnosti
zpívali společnou kerní hymnu
. Krásný pocit
pospolitosti a sounáležitosti
.
Pak už opět bylo pozdě a protože
Klárka začínala být velmi unavená, nemohli jsme
počkat ani na moučník a museli jsme znovu na
kutě
.
Třetí a poslední den jsme opět
vstávali brzo a nejen z toho důvodu, že nás
čekala nejvzdálenější výstava tohoto dánského
maratonu,ale i proto, že jsme museli sbalit a
vyklidit náš domeček
. Jak rádi bychom
tam zůstali déle .....
Takže jsme sbalili, opět
naložili autíčko k prasknutí a vyrazili bojovat
do třetice všeho dobrého i zlého. Výstava byla
naštěstí směrem k domovu, takže pak už nás od
Prahy dělilo POUHÝCH cca 900 km
.
Třetí výstavní den začal
zajímavě ... výstaviště jsme našli, kruh také
(opět venku) a jali se rozkládat naše nezbytné
věci. Když jsem s Milošem rozkládala stan,
špatně jsem držela napružené lamely a dostala
jsem přes tvář ... ještě teď tu ránu cítím. Všem
jsem byla pro smích, ale protože mě včera
pokadil pták a číslo dnešního kruhu bylo 13 (mé
šťastné číslo), tak jsem čekala spíš úspěch než
totální propad
.
Dnes jsme s Katkou byly v jednom kruhu. Pořadí je v Dánsku všude otočené, takže jako první opět nastupovaly šampionky. Posuzování bylo precizní a dlouhé, sluníčko brzo vystoupalo nahoru a nemilosrdně do nás všech opět pražilo. A zde jsme viděli něco, co jsem opět ještě neviděla. Přišli pořadatelé, přerušilo se posuzování, do každého kruhu se postavil prostorný stan, do kterého se schovala zapisovatelka, vedoucí kruhu, rozhodčí ... A STŮL PRO PSY !!! Takže psi při posuzování na stole nebyli na sluníčku, ale krytí ve stanu. Jak prosté, že ? Když je to výstava psů, tak proč jí neudělat I PRO PSY .....
Bylo mi smutno, když jsem tři dny viděla, jak se všichni starají o psí pohodlí, že tomu v Čechách tak často není.
Paní rozhodčí byla stejně důkladná, jako rozhodčí v předchozích dnech, nikomu nic neodpustila, ale na rozdíl od rozhodčích u nás, brala v potaz vliv počasí (šílené vedro, zvláště pro místní nezvyklé) a skutečnost, že se jedná již o třetí výstavu v řadě a tak že zvířata mohou být již unavena. Rozhodně to bylo milé a pozorné.
Díky ptáčkovi, který mě v sobotu
pokadil, zrovna když jsem se chystala obejmout
se s novou známou (u čehož Katka málem zemřela
smíchy), a díky facce, kterou mi ubalil stan
, jsme se Sylvi skutečně
zabojovaly a i když už byla skutečně unavená a
předvedení nebylo takové, jaké bych si
představovala, tak jsme skončili s výbornou na
krásném čtvrtém místě ve třídě !!! Měla jsem moc
velkou radost a Satu snad ještě větší
.
I Bíbě se dařilo, konec dobrý, všechno dobré, získala krásnou výbornou. Bohužel měla třídu obsazenější než my se Sylvi a tak to bylo bez pořadí.
Po umístění Sylvi jsme museli
čekat na posouzení všech fen, protože jak jsem
psala, všechny umístěné feny šly znovu bojovat o
jediný titul CAC. Tam už samozřejmě Sylvi,
jakožto čtvrtá fena v pořadí ve třídě, neměla šanci, ale
zúčastnit se je čest a tak jsem toho využila
.
Po celkovém skončení
posuzování se všichni začali balit, protože byla
neděle a všichni chtěli dojet domů včas. I my
jsme sbalili všechno co jsme měli
a šli jsme se schovat do
výstavní haly (kde se vystavovala malá plemena
teriérů jako třeba silky) a čekat na Klárčin
juniorhandling.
Podle katalogu jsme zjistili, že
se JH zúčastní i další česká handlerka Kačka
Navrátilíková, která patří k našim JH špičkám a
kterou dobře známe. Potkali jsme jí, jak jinak,
u Ivany se silkama
. Klárka s Kačkou se
znají, tak si zkoušely figury, otočky a
synchronní chůzi
. My jsme si povídali s
Ivanou a jejím manželem a užívali si stínu a
chládku haly.
Handling zde neměl předkola a
tak do závěrečných soutěží nastoupily všechny
přihlášené děti. Kačka i Klárka se snažily jak
mohly a zcela zaslouženě si Kačka odnesla první
místo ... profi junior handler se holt pozná
a
Klárka skončila na krásném třetím místě. Na
druhém místě byla holčička z Dánska. Dnes se
dávaly i kokardy, tak máme krásnou žlutou
kokardu na památku
.
Pak už opravdu nebylo na co
čekat a protože jsme se rozhodli vyjet na cestu
do Prahy rovnou, pokud možno bez noclehu cestou,
vyrazili jsme směr Hamburk
.
Sluníčko pálilo a proto jsme
museli častěji stavět, abychom holkám dali pít.
Na jedné z takových zastávek jsme si dali večeři
na posilněnou. Na další, již noční zastávce se
zase chtěl občerstvit Miloš 10% pivem (ne
stupňovým, ale procentním !!! ), což jsme mu
zatrhli, pivo patří až na doma
.
Miloš nás statečně dovezl až do Drážďan, díky moc, dál do Prahy jsem to dotáhla já.
Bylo to náročné, ale krásné a
krátké .... moc ráda bych ten čas vrátila a nebo
alespoň prodloužila
.
Již teď se mi po všech nových
známých stýská a mohu jen doufat a přát si, že
je třeba někdy znovu uvidím
.