My čekali zimu a ....
..... a zatím přišel mráz.
I tak se dá začít povídání o cestě do Olomouce.
Začátek letošního roku byl skutečně velmi velmi mrazivý a nás (Katku, mě a naše zlatíčka - Fency, Kamei, Montyho a Bibi) čekala cesta na Hanáckou výstavu do Olomouce. Flora Olomouc je sice umístěna v nádherném parku uprostřed města, ale na zimní psí výstavy moc vhodná není. Pavilony jsou malé, poměrně daleko od sebe a hlavně ..... je vždy v zimě ...
Jak už jsem psala, v Olomouci na výstavě jsem
byla již 2x a vždy jsem tady mrzla. Na letošní rok
jsem tedy jela vybavená a dle mého soudu i
připravená.... Vezla jsem 8 velikých dek pro psy a
jednu teplou chlupatici, aby miláčkové nemrzli. Pro sebe jsem si vezla kozačky a svetr !!! což
normálně nevozím ani v zimě
.
Nu, začnu od začátku. Měla jsem doma ještě Achilla a v neděli měl jít pravděpodobně pryč. Proto se Jitka nabídla, že si ho rádi vezmou na hlídání, aby si ho naposledy užili. Ve čtvrtek ráno tedy přivezl Roman Montyho (kterého jsme braly na výstavu s sebou) a odvezl si Kenie s Achillem a Que. Pak dorazila Katka s Fency a Bibinou a mohly jsme v klidu, míru a pohodě vyjet. Cesta do Olomouce vede přes D1, takže přes Vrchovinu a Brno a tady člověk nikdy neví, jaká ta cesta vlastně bude. Proto jsme vyjížděly už o den dřív (výstava je pro kerny v pátek). Naštěstí bylo všechno v klidu, dálnice byla sjízdná, kolony a nehody žádné. Po obědě jsme už parkovaly kousek za Přerovem u Dáši s Avarem z Lesního domu, kde jsme měly domluvené ubytování - díky Dášo.
Dáša i Avar byli už celí natěšení a toužebně
očekávali vypuštění naší smečky z auta
. Avar se dočkal, ale
protože se těšil až příliš a nenechal holky a
Montyho vyčůrat, tak se strhla menší psí "výměna
názorů". Naštěstí se nikomu nic nestalo, všichni
byli znovu umravněni a odkázání do správných mezí.
U Dáši jsme měli s Katkou k dispozici krásný pokojíček pro hosty. Zaopatřily jsme naší smečku, "rozházeli" ty větší do různých koutů pokoje, aby všichni měli klid na odpočinek po cestě, vzali jsme Bibinu a jeli jsme se podívat na jejího bratříčka Atreye, který bydlí nedaleko.
Katka byla ze shledání se "svým miminkem" celá
naměkko, Bibča vzpomínala na doby, kdy na ní Atrey
nenechal chlup suchý a tak mu to teď plnými zuby
vracela , a já jsem
nestíhala fotit, protože lítali po celém bytě jako
dvě žíznivé čáry. Byli sladcí a neuvěřitelně si
vyhráli
. Musím říct,
že Atrey vyrůstá do krásného pšeničného pejska. Ta
mocná genetika, nikdy se skutečně nedá říct, jakou
bude mít štěně barvu. Když jsem ho viděla prvně,
řekla bych, že bude žíhaný. A ejhle, teď je nádherně
pšeničný
. Byly
bychom tam zůstaly ještě hodně dlouho, ale čekala
nás výstava a po cestě jsme byly unavené i my, tak
jsme se domluvily na trimu Atreye po zítřejší výstavě a
odjely jsme za zbytkem naší smečky.
Večer jsme pak strávily v příjemném hovoru s
Dášou. A téma ??? nic nového pod sluncem, strategie
na výstavě, kerni a jejich úprava a okouzlující
krása štěňátek .
S Katkou jsme se těšily do postýlek na
posilňující spánek. Jaké bylo ale naše překvapení,
když jsme zjistily, že přímotop, kterým jsme si měly
na noc přitopit místo tepla vydává i světlo, za
které by se nemusel stydět žádný letištní
halogen.... Noc byla tedy ve znamení "polární záře
nad Přerovem". Moc jsme se nevyspaly ani my, ani
kerníci, kteří nechápali, proč mají být za světla v
klidu a proč si nemohou hrát a hopsat nám po
hlavách, břichách a dělat skopičiny
.
Jenže, vypnout zdroj tepla znamenalo jistou smrt
umrznutím, tak jsme za neustálého opalování
světelným žárem přeležely a přebděly noc. Unavené
jsme ráno vstávaly a balily věci s sebou. Protože
na výstavu to bylo kousek, těšily jsme se, že si v
autě "odpočineme" a budeme za chvíli TAM. Opět, opak
byl pravdou . Už když
jsem ráno přišla k autu, abych ho včas odmrazila,
než naložíme zbytek osazenstva, tak mě překvapilo
cosi, co vzhledově připomínalo spíše omrzlé iglú,
než naše milované a statečné vozítko. Rázem jsem se
vrátila o nějakých 25 let zpátky, kdy i v Praze byly
zimy, za kterých se vyhlašovaly uhelné prázdniny a
jezdilo se na nákupy se sáňkami.
No, auto se mi podařilo odmrazit, dovnitř jsem se
dostala a dokonce se mi po nějaké době podařilo
vzbudit k životu baterku i startér. Ale vyhráno
stále ještě nebylo. Větráky odmítly poslušnost a
místo proudu teplého vzduchu se ozývalo jen jakési
chrčení a vrzání. Naštěstí si i ony daly po chvíli
říct a usoudily, že v zimě je lepší pohyb než
statický postoj a daly se do práce
.
Auto tedy bylo připraveno k vyjetí a zbývalo vymyslet, jak dáme dovnitř naše poklady, aby jsme je na výstavě vytáhly ve stavu použitelném a neumrzlém. Nakonec jsme je naskládaly v přepravkách na deky na zadní sedalo, zabalily do další chlupaté deky - všechny tři přepravky najednou, aby si to mohli zadýchat. Jediná Fency měla výjimku, ta seděla zabalená do chlupatic vedle přepravek.
Takže jsme konečně vyjely a dál jsme
nepředpokládaly žádné "jobovky". NIC ale nemůže být
jednoduché ...... Nedopatřením a nedorozuměním jsem
sáhla na elektrický ovladač stahování bočního okýnka
.....
.... po tom co následovalo už jsem nevěděla zda se
mám začít smát, nebo plakat a nebo to celé vzdát a
jet domů. Všechno na autě totiž bylo zamrzlé a
tak místo aby okénko poslušně vyjelo zase nahoru,
tak padalo stále níž a níž a níž .... venku bylo
úžasných mínus 20 oC a to, co se nám podařilo do té doby
vytopit v autě, bylo během jedné pikosekundy nenávratně
venku a uvnitř vozu nám začal zamrzat i jazyk v
puse. No, úsměv na tváři nám ztuhnul zcela jistě. Mě
málem přimrzla i ruka k volantu a pochroumané vazy
na koleni začaly proti takovému zacházení také
protestovat....
Naštěstí cca po 20ti kilometrech, kdy jsem
přemýšlela co budeme dělat na výstavě, až tam
dojedeme, se ovladač okénka umoudřil, pochopil že
nás vytrestal dost a okénko zase poslušně vytáhl
nahoru.... Ta rána od kamene co mi spadl ze srdce
musela být slyšet minimálně až do Brna. Odsekaly jsme
si tedy s Katkou zmrzlý pot z čela a jely dál.
Bohužel se nám Dáša v Olomouci ztratila a my jsme
zůstaly uprostřed města opuštěné a ztracené. Jako
správné ženy jsme si ale v nouzi poradily a díky
mapě na vstupním listu jsme se dostaly na místo určení
.
Protože jsem se bála znovu pokoušet štěstí a
okýnko stahovat, tak myslím, že ti lidé, kteří
vybírali na výstavě parkovné si mě budou dost dlouho
pamatovat . Snaživě
se naklonili k okénku, že mi podají bloček a já
místo logického stažení skla jsem otevřela dveře až
odskakovali do příkopu
.
Výstavu jsem tedy našly, dorazily jsme v čas a
tak jsme i přes ten třeskutý mráz byly spokojené. Ne
všichni měli ale stejné štěstí jako my. Paní
Cherýnové se bohužel dařilo mnohem hůř než nám a tak
na výstavu vůbec nedorazila
, auto odmítlo
spolupracovat.
Přesunuly jsme všechny věci do Pavilonu E, který byl celkem hezky vytopený. Označení "pavilon" jsem moc nepochopila. Byla to místnost cca 15 x 30 metrů, ve které byly dva kruhy a pokladna. Tady na nás už čekaly kromě Dáši i Petry s Gasem, Samem a Morrisem, které dorazily před námi. Holkám jsme udělaly ležení u topení a tak se měly dobře alespoň ony.
Pak už jsme s příjemném rozhovoru a za stálého upravování některého z vystavujících se kerníků čekaly na začátek posuzování. Na této výstavě jsme se s Katkou opravdu nezastavily a v kruhu jsme se jen střídaly. Já jsem začínala jako první s Albertem Honey Eli, jehož jsem měla tu čest předvádět. Pak mě následovala Katka s Montym ve třídě otevřené. Aby se to nepletlo, tak ve fenách nastupovala první Katka s Bibi,. pak jsem šla já s Kameikou a náš maraton uzavírala opět Katka s Fency.
V tu dobu bylo o Národních vítězích již rozhodnuto -
Gas a Kameika a tak jsem nastupovala ještě jednou o
titul BOB. S námi nastoupil za mladé psy ještě Avar
s Dášou. I přesto že se oba psi velmi snažili,
tentokrát pan rozhodčí dal přednost dámě a BOB si
odnesla Kameika
.
I když jsem
měla z vítězství radost, tak představa celého dne
stráveného na zimním výstavišti ve mně mnoho nadšení
nevyvolávala. Naštěstí jsme měly s Katkou o náplň
času postaráno, protože bylo potřeba otrimovat dva
kerníky, na které jsme se s radostí vrhly. Bohužel
obě zvířátka naší radost nesdílela a rozhodla se
protestovat po svém. Zatím co ten Katky i když
hlasitě protestoval, tak alespoň držel, tak ten můj
"obětní" kerník nejenže vysokým hláskem
protestoval velmi velmi nahlas, ale ještě k tomu se
rozhodl ukázat mi kdo je tu pánem a to svými zuby.
Asi hodinu a půl jsem se snažila kerníka otrimovat a
musím poděkovat všem ochotným rukám, které mi
pomáhaly ho držet, protože jinak by se mi to
nepodařilo a skončila bych s prokousnutýma rukama. A
musím zcela neskromně pochválit Katku i sebe,
myslím, že se nám oba kerníky podařilo hezky
otrimovat. Těším se, že je někdy zase uvidím a budou
z nich fešáci
.
Mezitím
hodina pokročila a my jsme se i s naší celou smečkou
mohly přesunout k závěrečnému kruhu do pavilonu A.
Tam jsme samozřejmě nemohly zapomenout na nezbytné
občerstvení
.
Nu a pak už jsme jen čekaly a čekaly. Nebyla by to Flora Olomouc, kdyby chyběla dokonalá květinová výzdoba - byla opravdu nádherná.
Po téměř probděné noci jsme byly s Katkou naprosto vyřízené a na III. skupinu FCI jsme čekaly jak na smilování Boží. Nakonec jsme se přece jen dočkaly a i když paní rozhodčí Tiché Kameika v oku neuvízla, byly jsme rády, že máme pohárek a můžeme jet domů.
Nevím jestli celosvětová krize přišla i do oblasti výstav psů, ale je pravda, že v předchozích dvou letech se za Národního vítěze dával krásný pohár (máme ho doma) a za titul BOB byl pohárek ještě hezčí. A letošní rok byla za titul Národního vítěze malinkatá medailička - menší než za CAC a za titul BOB byl velmi jednoduchý a střídmý pohárek. Inu, šetřit se musí asi všude :-))
Národní vítěz 2007 poháry za rok 2008 - BOB a Národní vítěz
Národní vítěz a BOB 2009
vím že
pohár není to nejdůležitější, ale když už člověk
vyhraje, tak hezký pohár potěší
Konečně jsme
tedy mohly odjet a po zásluze si odpočinout. K Dáše
jsme dojely v pořádku a bez nehody. Po skutečně
skvostně výborné večeři nás ještě čekalo shledání s
Atreyem a jeho trim
. Ač nás bolely ruce
po téměř celodenní úpravě a trimu dospělých kerníků,
nemohly jsme nechat Atreye zarostlého a tak jsme se
do něj pustily také
. Tedy .... Katka se
pustila a já jsem ho držela
. A ... povedlo se
Pak už jsme
jen odpadly Dáše do křesel a strávily velmi příjemný
večer povídáním .... o kernech
.
Vzhledem k tomu, že jsme byly skutečně velmi
unavené, tak jsme dnešní noc světlo "horského
slunce" ani nevnímaly a spokojeně spaly až do rána
.
Ráno jsme si zabalily a před dlouhou cestou domů se šly pořádně vyvětrat, vyvenčit, naposledy pokecat a udělat pár fotek na rozloučenou.
Díky moc za všechno Dášo a těšíme
se na Olomouc 2010