Crufts
aneb ... ještě dál než daleko
(10.-13.3.2011)
Crufts ... můj velmi a velmi
dávný, dalo by se říct více než dvacetiletý, sen
.
Dostat se na Crufts, trajektovat
(můj soukromý výraz pro plavbu na trajektu
)
a vidět bílé skály Doveru je něco, co jsem
vždycky chtěla zažít na vlastní kůži a ne jen z
vyprávění a článků ostatních
.
Můj sen vznikl již dávno, kdy
jsem začala jezdit po výstavách s malými knírači
a kdy mi ani tenkrát nestačily malé krajské
výstavy
, byť jsem na ně jezdila
a jezdím ráda, protože jsou pohodové a
odpočinkové. Mým tehdejším nejdelším výletem
byla asi cesta na Světovou výstavu v Dortmundu,
kde jsme českému chovu rozhodně neudělaly ostudu
a s mými holkami jsme se umístily krásném čtvrtém místě
. Už tenkrát to byl
zážitek z "velkého světa" výstav a pro nás,
odkojených minulým režimem, něco naprosto
nepředstavitelného - stánky s tisíci psími
potřebami, množství nádherných psů a upravené
výstavní haly. Prostě ... paráda
.
Když jsem pak musela ze
zdravotních důvodů mých pejsků s výstavami a
chovem přestat, nepřestala jsem ale o "velké
výstavě za vodou" snít. Věřila jsem, že jednoho
dne budu mít pejska, se kterým se nebudu stydět
jet do Anglie a předvést ho na legendárním
zeleném koberci
.
Čas šel dál, kníračí holky mi
zestárly a posléze, v úctyhodných letech, nás
opustily nadobro. Pak jsem chvíli byla bez psího
přítele, ale prázdné místo v srdci volalo po
zaplnění, a tak se nám doma objevila Kenie a ...
pak i ostatní
.
V době "Kenie" tady ještě tolik
kerníků nebylo, čímž ovšem nechci říct, že by
získávání titulů byla nějaká "rozdávačka".
Přesto, že Kenie měla vždy ve třídě soupeřky,
neustále dokazovala své kvality a z počátku její
výstavní kariéry jí byly rovnocennými soupeřkami
v podstatě víceméně jen její sestry
.
Když byla Kenie v Čechách tak
úspěšná a měla začato na Interšampiona, rozhodla
jsem se zkusit štěstí a pokusit se tento titul
získat, což ovšem znamenalo vyrazit za hranice
naší republiky a cestovat po zahraničních
výstavách. Nejdříve sama, později i s kerními
kamarádkami jsme vyrážely do blízkých i
vzdálených končin. Tam se ovšem ukazovalo, že
pravděpodobně díky nedobrovolné dlouholeté
izolaci za zavřenými hranicemi, nám vývoj
plemene trošku utekl a že typově je sice Kenie
podle standardu, ale ne podle současného vývoje
kernů. Takže zatím co Kamei má Rakouského
šampiona splněného od rakouských a německých
rozhodčích, tak Kenie jej má také splněný, ale
od rozhodčích z jiných, než západních zemí.
Prostě, vývoj kernů na východě trošku pokulhává
za vývojem kernů na západě. Takže, ač mi to
nebylo milé, protože Kenie je můj první,
milovaný a zlatý kern, tak mi bylo jasné, že s
ní na Crufts rozhodně nemohu
.
Ani s Kamei to nebylo
jednoduché. Ta přišla v době, kdy se počet
kerníků lehce zvýšil, takže ani ona nebyla ve
třídě sama a musela si své tituly pracně
vybojovat. I když Kamei byla a stále je
"elegantnější" nebo spíše líbivější, než Kenie,
a ocenění naopak sbírala spíše od západních
rozhodčích, kteří jí dokázali ocenit, tak i u ní
mi časem bylo jasné, že ani ona na Crufts prostě
nemá . Resp. jet
bych tam s ní mohla, ale dělat si nějaké naděje
rozhodně ne. A i když není důležité vyhrát, ale
zúčastnit se, tak co se Crufts týče, tam musí na
zvířeti hrát každý chlup
. A to se s Kamei, která z
hloubi duše nenávidí trimování, prostě splnit
nedalo.
Opět šel čas a moje sny byly
stále živé
.
Víra v jejich naplnění přišla až
díky náhodě, se kterou k nám přišla z dalekého
Finska Sylvi (více popsáno v povídání o Sylvi).
Jak Sylvi rostla, přezubovala a vyvíjela se,
bylo čím dál jasnější, že zrovna ona by mohla
být onou vysněnou fenkou, se kterou bych se
mohla legendární výstavy v Birminghamu zúčastnit
a neudělat si ostudu
.
Sylvi přesně je ten typ, který
(až na malé výjimky, protože žádný pes není
dokonalý
) odpovídá nejen
standardu (to bych s ní jinak na výstavy nešla
), ale je to, oč se ve
vývoji plemene v severských zemí snaží. O jejích
kvalitách svědčí to, že v 9ti měsících, tj.
ihned po nástupu do třídy mladých dokázala na
klubové výstavě ve Finsku získat čtvrté místo ve
třídě !!! a hned druhý den, na národní výstavě
porazila fenu z světové chovatelské stanice "Zalazar" a
umístila se na krásném prvním místě.
Sylvi - 9 měsíců
Kdo na výstavy chodí tak ví, jak těžké je vítězství mladých zvířat právě ve třídě mladých. Znám nejeden posudek, kdy je 9ti nebo 10ti měsíčním zvířatům vyčítána nehotovost ... No, to je sice hezké, ale víceméně jasné, že nemohou být v tomto věku zvířata hotová a vyzrálá stejně, jako soupeři například o půl až třičtvrtě roku starší. Prostě, jen odpovídají věku, ve kterém zrovna jsou a do jiné třídy bohužel nemohou. Proč jsou za to ale perzekuována, to do dnes nechápu. Na severu se pes posuzuje vzhledem k věku, ve kterém aktuálně je.
Takže krásné posudky od
chovatelů kernů mi daly naději, že snad jednou
se na Crufts se Sylvi podíváme
.
Radost mi poněkud kazili čeští
rozhodčí, kteří si s typem Sylvi nevěděli a
stále neví rady, a tak jí raději ohodnotí
sníženou známkou, protože ... jak to říci ...
vystupuje lehce z řady. Je prostě jiný typ a oni
neví, jak ji hodnotit
. No, už jsem si zvykla,
takže naše posudky vypouštím, ale přesto ....
výraz "typická VéDéčková fena" mě vždy lehce
nadzvedne ze židle
.
Nicméně, abych se konečně
dostala k věci
.
Dostat se na Crufts není tak jednoduché. Pokud zvíře není Interšampion, musí získat kvalifikaci, což znamená, že na předem stanovených mezinárodních výstavách musí získat titul CAJC nebo CACIB. Takže, zatím co s Kenie nebo Kamei bych na Crufts mohla jet ihned, tak se Sylvi jsem se musela snažit o získání kvalifikace. Což se ukázalo jako poměrně náročné, a to díky datu narození, resp. datu, kdy Sylvi mohla nastoupit do třídy mladých, což bylo až od 1.6.2010. Takže nám utekla kvalifikační výstava v Praze i na Slovensku, a protože v každé zemi je jen jedna kvalifikační výstava, nezbylo než se porozhlédnout po okolních zemí a přizpůsobit tomu výstavní kalendář.
Tulln - druhá kvalifikace Crufts
Štěstí stálo při nás a
Sylvi se podařilo získat hned dvě kvalifikace, a
to v maďarském Szombathely, kde porazila krásnou
Miss Personality Plus of Shangel (zas nám to
vrátila na klubové výstavě v Rybníkách
) a pak ještě v rakouském
Tullnu, kde ač je to neuvěřitelné, tak porazila
další čtyři krásné feny a získala druhý
kvalifikační CAJC
.
A protože o návštěvě Crufts
přemýšlela i Katka s Bíbou, tak slovo dalo slovo
a zbývalo už jen doladit podrobnosti
.
Když jsme se definitivně
rozhodly, tak jsem samozřejmě psala i naší
finské chovatelce Satu, která náš záměr s
radostí uvítala, protože i ona toužila Crufts
znovu navštívit, jen jí chyběla záminka a tou se
stala právě Sylvi
.
Do expedice "Anglie" jsme
přibraly ještě Miloše, který si vystoupení Bíby
na zeleném koberci nemohl nechat ujít
a Klárku, které za prvé
Sylvi částečně patří a za druhé toužila po
setkání se Satu
. Původně s námi měla jet
ještě Alena, ale pak se všechno zamotalo a z
její přítomnosti bohužel sešlo. Snad nám
společná cesta vyjde příště
.
Naší českou kerní skupinku ještě
doplňovala Jitka od Dášenky (fenka z mého "D"
vrhu) se svojí maminkou, ale ty se, hlavně
vzhledem k věku maminky, rozhodly cestovat
letadlem. To my jsme nemohli, protože do
Birminghamu nelétá spoj, na kterém by byli
povoleni pejsci .
Škoda, mohli jsme tam být bez problémů a během
pár hodin.
Takhle jsme museli hledat jinou cestu. Kdyby se v Anglii řídilo po pravé straně, tak jako u nás, tak bychom tam možná jeli autem, ale takhle nikdo z nás nenašel odvahu vyzkoušet si řízení vlevo, a tak jsme zase museli hledat dál.
Pomocnou ruku nám nakonec podal
Klub teriérů z Německa, který organizoval zájezd
na Crufts autobusem a ke kterému jsme se mohli
přidat. Bylo to sice dražší, ale vykompenzováno
pohodlím a absencí našeho řízení. I když, jak se
to vezme, museli jsme se dostat po vlastní ose
do Saarsbrückenu, což je bratru cca 700 km.
Takže řízení jsme si s Milošem užili až dost
.
Sraz byl u paní Isolde, která
vše organizovala, ale k našemu zděšení nemluvila
anglicky a my zase nerozuměli německy
. Protože jsme dorazili v
předstihu, tj. v pátek ve čtyři hodiny ráno, a
tak jsme seděli u Isolde v obývacím pokoji,
popíjeli šťávu a čaj, který nám nabídla a
koukali na sebe
. No, koukali, nám se
zavírali oči, protože jsme jeli celou noc a
čekali, až přijede autobus. Z lehce trapné
situace nás dostali až další spolucestující,
kteří přijeli cca 20 minut po nás a protože to
byly německé chovatelky skotských teriérů, které
chová i Isolde, tak bylo o téma k hovoru
postaráno
a my mohli nerušeně
klimbat
.
Pak už přijel autobus, do kterého jsme pohodlně nastoupili a vyrazilo se směr Belgie, kde jsme měli nakládat další posádku lidskou i psí. Celkem jsme nabírali spolucestující ještě 3x a kudy jsme to vlastně jeli, jsme ani moc netušili, protože unaveni po celonočním řízení jsme střídavě spali a klimbali všichni čtyři. Průjezdní body jsme sledovali až při našem návratu v neděli.
Cesta autobusem se psími
přáteli, ač drahá a v mnohých ohledech náročná,
se ukázala jako dobrá volba minimálně pro Bíbu a
Sylvi, a to z toho důvodu, že nemusely být celou
dobu zavřené v přepravkách. Každá dostala svojí
vlastní erární deku, na které mohla ležet vedle
nás na sedadle. Což bylo velmi milé, pro pejsky
ohleduplné a příjemné. I zastávky na venčení se
přizpůsobovaly pejskům, a tak cestování bylo
opravdu bezproblémové. My jsme také mohli spát,
povídat si nebo pozorovat krajinu a ne si jen
mnout oči unavené z řízení
. Co se mě týče, musím
říct, že jsem byla vcelku spokojena a spokojena
byla určitě i Klárka, která se zamilovala do
autobusové mini toalety a trávila v ní skoro
celou cestu
.
Jednou z mála "vad na kráse",
která tahle cesta autobusem měla, bylo neustálé
povídání našich německých přítelkyň a to nejen
mezi sebou, ale i s řidičem. Bohužel si povídali
velmi hlasitě a myslím, že jsme měli velké
štěstí, že jsme jim nerozuměli... Nechápu, o čem
si mohli povídat celou cestu tam, celý pobyt v
hotelu a ještě celou cestu zpět... nevím. No,
jak jsme je tak pozorovali a přemýšleli, kde
mají "volume", že bychom je ztlumili, abychom
slyšeli sami sebe nebo abychom mohli spát, tak
když jim docházela nit hovoru a "hrozilo", že
nastane ticho (kéž by !!!), tak jedna nebo druhá
nebo třetí vytáhla kabelku a začala ukazovat
ostatním její obsah - peněženku se skotskými teriéry,
úplně novou šálu a to nejen bílou, ale i
fialovou, bio svačinu, nebo vodu na pití ...
nevěřili byste, jak takové maličkosti dokázaly
zvednout vlnu ÁÁÁÁÁCH, OOOCH, WOOOOWWWW ..... a
další následný nekončící hovor
. Bohužel jsme od
nich neseděli dost daleko, takže jsme si
německého brebentění užili, až nás uši brněly.
Ale protože celý život je "něco
za něco", tak i tohle jsme vydrželi a byli rádi,
že se vezeme
.
Jak jsme se blížili k tunelu a
hranicím s Anglií, ano, sen o bílém Doveru
za úsvitu si musím nechat na jindy
, jelo se tunelem
, tak v nás byla
stále menší a menší dušička a pochybnosti, zda
máme opravdu všechny nutné náležitosti pro holky
vyřízeny, a zda nás do Anglie vůbec pustí. Báli
jsme se zbytečně. Před hranicemi je malý domeček
s psí packou, tam se dostaví každý pejsek, který
chce na ostrov a projde kontrolou. Nic hrozného,
a protože jsme pečlivě studovali všemožné weby a
tisíckrát se ptali lidí, kteří v Anglii už byli,
tak jsme byli schváleni a naše holky byly
vpuštěny do země zaslíbené
- díky Miloši za hodiny
strávené na webu studováním anglických podmínek
.
Pak následovala ještě pasová
kontrola na hranicích. Opět jsme byli za "balkán",
protože když se celník zeptal, ze kterých
národností se skládá naše výprava, tak poté, co
zaslechl i Češi, zastříhal ušima, vstoupil do
autobusu a vyžádal si naše pasy, které studoval
do posledního bezpečnostního znaku. Až jsem se
jednu chvíli divila, že po nás nechce naše
načipování, odčervení a odvšivení. No jo no,
holt východ zůstane vždycky východem, a ač se
snažíme o co chceme, tak nás za východní zemi
považují na západě všichni
.
I my jsme nakonec byli schváleni
a propuštěni dále
.
Ač bylo mým přáním trajektovat,
tak přesto jsem byla zvědavá, jak se bude
dostávat autobus na vlak. Zvěsti o cestování
vlakem v tunelu byly různé a my nevěděli, čemu
vlastně věřit a co nás čeká
. Nakonec to bylo až
triviálně jednoduché
. Vlak zasunul část svých
stěn a z nástupiště, které bylo v jedné rovině s
podlahou vlaku se najíždělo přímo do útrob
. Jednotlivá vozidla se
od sebe uzavřela dvojitými zasouvacími dveřmi,
zcela určitě z důvodu bezpečnosti, a pak už se
jelo. Cesta pod mořem trvá cca 30 minut, po
celou dobu je nutné mít otevřená okna a dveře,
asi z důvodu vyrovnání tlaku. Pravda je, že
nepříjemný přetlak v uších (stejný jako v
letadle) jsme měli také. Naštěstí jsme
pamatovali na sebe - žvýkačky i na holky - párky
a dobrůtky, takže jsme se porovnali i s touto
nepříjemností. Co mě osobně velmi překvapilo
bylo to, že jsme vůbec necítili žádný pohyb
vlaku. Bylo to divné a až lehce nepříjemné,
sledovat z okna vlaku jak ubíhá při rozjezdu krajina
(dál už se samozřejmě jelo ve tmě v podmořském
tunelu) a
necítit žádný pohyb. Bylo to, jako by tu krajinu
za okny někdo promítal. Miloš nám to vysvětloval
tím, že jsme vlastně 2x odpružení - vlakem a
autobusem, ve kterém jsme stále seděli. Zda je
to pravda (asi ano) nevím, ale vím, že se mi ten
pocit moc nelíbil
.
Přesto, že jsme žádný pohyb
necítili
, tak jsme po půl hodině
ocitli na druhé straně La Manche, který jsme ani
nezahlédli
.
Vyjeli jsme už bez jakékoliv další kontroly na
dálnici a ejhle, opravdu jsme byli v protisměru
.
No, nechtěla bych to řídit
. Na dálnici to ještě
šlo, ale při odbočování a kruhových objezdech
bych určitě způsobila nejednu dopravní nehodu,
nebo minimálně sobě žaludeční vředy a migrénu
.
Naštěstí pan řidič asi nebyl v Anglii prvně, a tak nás bezpečně a s přehledem dovezl až do našeho hotelu.
Byl to starý (typicky anglický)
obrovský dům, s pokojíčky jako pro panenku a
chodbičkami tak úzkými, že jsem nevěděla zda je
mám jít na přímo, nebo bokem, protože v obou
variantách jsem měla problém
.
Pokoje, i když malé, tak byly
útulné a příjemné, postele nastlané a voňavé a
milou pozorností byla rychlovarná konvička a
sada na čaj či kávu v každém pokoji
.
Po ubytování a obstarání našich
čtyřnohých miláčků nás čekala společná večeře.
No, večeře, lukulské hody to byly
. Všechno stravování v
hotelu bylo formou bufetového stolu, kde byla
nepřeberná nabídka studených i teplých jídel
rozličných druhů mas, zeleniny a příloh, takže
si vybrat mohl téměř každý, dokonce i Klárka
.
Když jsme se dosyta přejedli a domluvili si ranní odjezd, odkouleli jsme se na pokoje, konečně se natáhnout a narovnat si kosti po 24 hodinách v autě či autobusu.
Spánek v posteli byl sladký i
když se nám zdál krátký
, ale očekávání legendy
všech evropských výstav nám dalo zapomenout na
únavu, a tak jsme vyrazili plní nadšení v krásné
neznámo, které nás čeká
.
Cesta na výstaviště nebyla
dlouhá, parkovali jsme kousek od haly, takže
nebyl problém tam naše věci odnést. I na
výstaviště jsme se díky kuponům pro nás i pro
psy dostali v pohodě, očkovací průkazy opět
nikdo nechtěl vidět. Katalog jsme dostali na
kupon, který jsme si objednali již předem, při
placení výstavy, takže ani s tím problém nebyl.
Navíc už jsme byli v anglicky hovořící zemi
, tak jsme věřili v naše
komunikační schopnosti a nebáli se vyjít
neznámému
.
bench před zabydlením, pak
jsme Sylvi udělali luxusnější pokojíček
Než jsme pochopili systém
třídění a číslování benchů (předem přidělených
otevřených kójí pro psy), tak jsem 3x oběhli
celou halu celí zoufalí, že nemůžeme najít svá
čísla. Nakonec jsme je přece je našli, ovšem v
jiné hale
.
Bohužel jsme s Katkou nebyly vedle sebe, ale neměly jsme k sobě daleko, tak se vše dalo uhlídat v klidu a pohodě. Sylvi měla bench přímo u kruhu, takže i když jsem byla u ní, tak jsem na kerníky viděla.
Hned po "zabydlení" dorazila i
Satu, která z nás měla velkou radost a netrvalo
dlouho a objevila se i Jitka s maminkou, a tak
naše sestava byla zase kompletní
.
Co se týče samotné výstavy
Crufts, tak jsem ji čekala honosnější. Navíc to,
že se jednalo o jubilejní 120 ročník, tak jsem
myslela, že bude té slávy víc, budou všude
květiny, lidé budou ve velmi společenských
šatech, a že ta prestiž bude čišet z každého
rohu. Co se toho týče, tak jsem byla lehce
zklamaná. Sice všude čisto, občerstvení na
každém rohu, stánků nepřehledné množství, ani
jsme je bohužel nestihli všechny projít, ale
například stánek Crufts s upomínkovými předměty
jsme museli dost dlouho hledat
. Nu, je vidět, že
věřit jen obrázkům z časopisů a sestříhaným
videím z webu může být někdy zavádějící.
Ještě že jsme s Katkou
nepodlehly videím úplně, protože původní plán
byl, že si zapůjčíme šaty stylu "velká večerní"
a v tom budeme předvádět. Naštěstí pro mě (já
sukně nemusím) se takovéhle šaty velikosti
vorvaně shání dost špatně, a tak já jsem si vzala
své běžné oblečení a Katka si nechala alespoň
ušít kostýmek. Moc jí slušel a určitě patřila k
jedněm z nejelegantněji oblečeným handlerům
. Což bylo až s podivem.
Ne, že by Katce kostýmek neslušel, naopak, ale
viděli jsme vystavovatele i v džínách, teplákách
a vytahaných svetrech.
tak házej, už mám hlad ....
On totiž trošku problém je někde jinde. Zatím co ze všech ostatních zemí (vyjma Anglie) se musí pes na Crufts kvalifikovat, tak jako Sylvi nebo Bíba, případně být rovnou Interšampion, což opět znamená obhájit hned několikrát své kvality, tak z Anglie není pro vystavení psa na Crufts za potřebí žádná zvláštní kvalifikace.
Škoda, protože podle toho to také vypadalo. Zatím co neanglická zvířata přijela upravená, vyšperkovaná do posledního chloupku na pupíku, tak místní kerníci vypadali občas jako když je ráno vytáhli z boudy a přivedli na výstavu. Celková kvalita zvířat tím hodně spadla dolů a pokud to mohu srovnat se Světovou výstavou v Dánsku, tam byla úroveň zvířat někde naprosto jinde - o několik tříd výš.
Abych někomu nekřivdila, samozřejmě, že zde byli nádherní psi od CHS Hjohoo´s, Cadagio, Birslaw a dokonce i Hyde Castle zde mělo své odchovy.
A abych si přihřála naší
polívčičku, tak některá prvenství patřila i nám
. I když je Sylvi z
Finska, tak po zapsání do ČMKU (což už dávno
je), se stala českým kernem. Takže Sylvi a Bíba
byly dvě první české kernice, které se této
legendární výstavy zúčastnily. Bíba jako první
kern z českého odchovu, Sylvi zase jako první
kern z CHS "No Copyright", na což byla
samozřejmě nesmírně hrdá i Satu
.
Ono, zase, pokud si uvědomíte,
že ve Finsku se ve třídě mladých sejde třeba 20
nádherných fen, protože tam snad ošklivé ani
nemají
, tak získat kvalifikaci
na Crufts na jedné jediné výstavě do roka !!!
je prostě téměř nemožné. Takže Sylvi, s dvěma
kvalifikacemi, byla za česko-finskou hvězdu
.
Posuzování kernů bylo
předpisové. Paní rozhodčí byla milá, příjemná
dáma, velice hezky se chovala k pejskům i
vystavovatelům a i když jsem se s jejím
názorem ne vždy ztotožnila, tak si myslím, že
posuzovala korektně. Rozhodně si každého pejska
pečlivě prohlédla na stole, zkontrolovala co
zkontrolovat měla, pak následoval trojúhelník,
rovinka a postoj. Ne všichni byli se svým
výsledkem spokojení, ale je těžké hodnotit
posuzování někoho jiného, když si člověk nemůže
na psy sáhnout, podívat se jim na zuby, osahat
kostru, stop, hloubku a prostor hrudníku, projet
načesané úhlení. Posuzování "od oka", tedy jen
tím, co vidím, bez bližších informací, je totiž
přesně to, co odsuzujeme u některých, nejen
českých rozhodčích. Takže, jak říkám, ne vždy
jsem souhlasila s umístěním psů v jednotlivých
třídách, ale ... já ty psy neosahávala, tak
nemohu říct jediné slovo proti. Čest paní
rozhodčí, že si dokázala svůj názor obhájit
.
Ráno před výstavou jsme si naivně mysleli, že
po posouzení kernů budeme mít spoustu času na
nákupy. Nebylo tomu tak. Posuzování bylo opravdu
velmi pečlivé a precizní. Navíc Bíba šla v téměř
poslední třídě - otevřené feny, takže když
kerníci skončili, byl pomalu čas stanoveného
odjezdu na hotel
. Vyběhly jsme
tedy s Katkou a Klárkou koupit to nejnutnější,
co jsme si chtěly z Anglie odvézt, rozloučili
jsme se s Jitkou a její maminkou, Satu, Mikou a
mnoha dalšími, nejen kerními kamarády a
známými. A pak už jsme rychle spěchaly k
autobusu. Musím ještě poznamenat, že pes nesmí z
této výstavy odejít před 16tou hodinou a v
podstatě smí odejít jen s tím, kdo na něj má
"kupon", který samozřejmě přijde předem se
vstupním listem. Odevzdání "kuponu na psa" se
velmi pečlivě kontroluje a bez něj ven žádného
pejska prostě nepustí. Nevím, jak by se řešila
situace, kdy bych jej z roztržitosti třeba
ztratila
.
Náš "zájezdní" autobus jsme
stihli, naložili vše nakoupené a jelo se zpět do
hotelu
. Po nezbytném venčení a
obstarání unavených pejsků nás čekaly další
lukulské hody. Opravdu, jídlo tam bylo báječné,
skvělé a bylo ho víc než dost
.
Nebyli bychom to ale my,
kdybychom se již ráno nerozhodli ochutnat
anglickou specialitu, o které básní každý, kdo v
Anglii byl, tedy - FISH AND CHIPS. "Naštěstí"
hned vedle hotelu bylo malé bistro, které tuto
dobrotu mělo v nabídce a tak jsme se s Klárkou
(ještě před večeří !!!) rozhodly, že tam zajdeme
a pár porcí objednáme. Podařilo se nám je
nepozorovaně pronést na hotel a "schovat" v
pokoji u Miloše s Katkou
. Původní plán totiž byl,
že k večeři asi nic moc nebude, a tak si pak
pochutnáme na naší dobrotě
. No, po lukulských
hodech, po kterých jsme se na pokoj spíš
odkouleli, než abychom odešli
, jsme na jen tak nějaké
hranolky s rybou rozhodně neměli chuť a tak,
díky mému zapomnění, zůstala tahle dobrota v
hotelovém pokoji za oknem, jako vzpomínka na
naivní české hosty
.
I další noc přinesla sladký
spánek, tentokrát již bez nervozity z očekávané
výstavy
a krásné ráno nám
přineslo nový den a cestu domů
. Do přecpaných
břich z večerního hodování jsme stěží nasoukali
alespoň kousek snídaně, hlavně nezbytnou kávu a
.... opět nástup do autobusu a odjezd domů.
Tentokrát jsme nechali holky více odpočívat na sedadle, neboť nám bylo jasné, že si přepravek ještě užijí, až je povezeme domů naším autíčkem.
Pan řidič nás vezl svědomitě a
cesta celkem ubíhala. Trochu zdržení jsme
nabrali v kolonách kolem Londýna, ale i přes to
jsme náš podvodní vlak stihli včas
. Dokonce zbyl i čas na
nezbytné nákupy upomínkových předmětů v
pohraničním obchůdku
. Zatím co já s Katkou
jsme kupovaly dobroty pro příbuzné, tak naše
německé kamarádky málem skoupily všechny
upomínkové předměty (hrnečky, kalendáře,
bonboniéry a já nevím co všechno ještě) s
portréty anglického prince Henryho a jeho
snoubenky Kate. Když jsem si představila, jak se
princ a jeho nastávající usmívají z kalendáře
vedle všech růžolících se buclatých andělíčků a
sošek skotských teriérů, které má doma Isolde na
každé poličce a skříňce nepočítaně, tak jsem se
musela smát až jsem se za břicho popadala
. Inu, proti gustu žádný
dišputát
.
Pak už jsme znovu jeli autobusem
vlakem
a mě znovu fascinovala
absence jakýchkoliv otřesů a pohybu vůbec.
Opravdu - divné
.
Ve Francii jsme byli za chviličku a jeli domů známou trasou, kterou jsme přijížděli v pátek. Tentokrát jsme podřimovali jen tak lehce, a tak bylo dost času na focení a zjišťování, kudy že to vlastně jedeme.
Postupně jsme vyložili všechny naše výstavní kamarády, které jsme nabírali cestou do Anglie a s přibývající tmou jsme se stále více blížili ke "konečné" autobusu. Také jsme v hlavách probírali pro a proti cestě domů, která by trvala v podstatě celou noc. Přemýšleli jsme, zda pojedeme, nebo zda přespíme v Německu a domů vyjedeme až v pondělí ráno. Po drobné poradě jsme se rozhodli zkusit jet, a pokud by únava byla příliš velká, tak zastavit v nejbližším hotelu a přespat.
Jak řekli, tak udělali
. A protože Miloše na
výstavě chytla záda - dle jeho slov si při
neopatrném pčíknutí "odtrhnul bránici", tak jsem
cestu domů odřídila já, ovšem pod dohledem stále
bdělého Miloše a Katky
.
Konec dobrý, všechno dobré.
Vrátili jsme se v klidu, míru a
pohodě - hlavně v pořádku a tak to má být
.
Rozhodně se ale těším, že se na
Crufts podívám znovu, protože i přes mírné
rozčarování je to výstava, kterou stojí zato
vidět a na kterou se člověk rád vrací
.
naše nadnárodní výprava