Putování za tituly
aneb z Brna do Maďarska
(17.-18.10.2009)
Reportáž je zcela premiérově psaná "dvou osobně",
resp. je prokládaná citacemi Ivany
(modré písmo)
Protože se mi v maďarském Komárnu nepodařilo dokončit Maďarského šampiona ani s Kenie, ani s Kamei, tak jsem se domluvila s Ivanou od silek a rychle jsme nahlásily národní výstavu v maďarském Szentendre.
Bohužel podmínky získání Maďarského šampiona jsou poměrně tvrdé, resp. lze použít CAC jen z mezitřídy nebo ze třídy otevřené, tak jsem dala větší šanci těhulce Kenie a nahlásila jí do třídy otevřené. Kenie cestování zrovna 2x nemusí a tak pokud by se jí zadařilo, už by Maďarsko jet nemusela. Kamei jsem nahlásila do šampionů, kde by případný CAC mohla použít na Maďarského Show šampiona - jak jsem doufala.
Szentendre se konalo hned po národní výstavě v Brně a tak jsme se s Ivanou domluvily, že se sejdeme v Brně a dál budeme pokračovat jedním autem.
O brněnské národní výstavě se nebudu dlouho zmiňovat. Snad jen v krátkosti. Díky dlouhodobě špatnému počasí se všechny venkovní kruhy přesunuly do vnitřních pavilonů. Z mě neznámého důvodu, ovšem nebyly otevřeny další pavilony, ale pořadatelé nacpaly všechno do jednoho jediného pavilonu "D", takže byly kruhy dole, na galerii i na balkoně. Dole a na galerii byla větší plemena a na balkoně malá. Takže byl jeden kruh vedle druhého, resp. čtyři kruhy byly spojené do čtverce a tak si můžete představit, kolik místa bylo kolem kruhů pro vystavovatele. .... Houby dlouhodobě, místy lilo nebo aspoň trvale mrholilo. Prostě děs běs pro silky.
výhled z balkonového okna (zadní trakt výstaviště)
Šlapali jsme tam jeden přes druhého, po taškách, psech, přelézali klece a přepravky .... děs a hrůza. Tohle Brno rozhodně nebylo o kultuře vystavování. A je to škoda, protože stačilo otevřít další pavilon a vše by bylo jinak. Navíc výtah na balkon nebyl označený, takže pokud se někdo nezeptal pořadatelů (kterých tam nebylo mnoho), tak tahal všechny klece a přepravky po schodech....Někteří (jako my) výtah ani nehledali, protože by se od něj stejně ke kruhu, který byl na opačném konci, nedostali.
Ve stejně podivném duchu se neslo i celé dnešní posuzování. Měli jsme paní rozhodčí Machátovou a její styl byl skutečně "obdivuhodný", neboť je to opět další rozhodčí, které stačí na celé posouzení kerna jen jedno kolečko v kruhu, aniž by ho řádně osahala !!!
Všechno probíhalo tak, že nastoupila třída o několika zvířatech, paní rozhodčí je nechala jednou, maximálně dvakrát projít v kruhu a když je stavěla na stůl, tak již rovnou zadávala pořadí a tituly, aniž by na ně sahala. Jedinou starost měla o skus. Na rovinu se přiznám, že z takového posuzování jsem byla, mírně řečeno, v šoku. A tak opět několikanásobní šampioni končili na posledních místech a výsledný titul BOB si odnesl Adar z Kerského lesa, který paní rozhodčí učaroval tím, že si odmítl na závěr stoupnout a proto zadání titulu zdůvodnila tím, že "pes je unavený a tak mu zadáme titul, aby mu to nebylo líto....." k tomu opravdu nemám co dodat víc (toto není nic proti Adarovi, ale proti postupu paní rozhodčí).
Ještě na závěr paní rozhodčí všem sdělila, že se jí líbí ti vytrimovaní kerni a proto ti více zarostlí nemají šanci ......
Po takovém posuzování nebylo nač a proč čekat dál a tak většina kernařů zmizela jako mávnutím kouzelného proutku. Já ovšem musela čekat na Ivanu, která získala dva tituly Národního vítěze a ještě i BOB a navíc měla hlášené páry a chovatelskou skupinu.
...Jo, takhle vypadají silky, když by neměly zmoknout
Přesunula jsem se tedy k silkám a v příjemném rozhovoru
se známými lidmi od jiných plemen jsem počkala na závěrky. Protože jsem
nemusela připravovat své psy a strachovat se, zda všechno zvládneme, tak
jsem si závěrečné soutěže docela užívala. Slečna s borderkou předváděla
tanec se psem, se kterým zvítězila na světové výstavě v Bratislavě. Bylo
to skutečně nádherné. Fotky bohužel nemám, protože borderka byla příliš
rychlá
.
Pak začaly závěrečné soutěže v pořadí vcelku běžném. Ivana nastupovala do chovatelských skupin, kde se umístila na krásném druhém místě. Držela jsem jí palce na ocenění nejvyšší, ale musím uznat, že chrti byli naprosto sehraní a dokonalí - skvělá práce skvělé handlerky.
(fotka použita se svolením majitelky)
V párech už silky štěstí neměly
...(byla
to premiéra naší Ginny v párech s Azzarem, ona není v párech moc zvyklá
chodit),
a tak jsme nabalily moje
autíčko a vyrazily směr Budapešť. Z Brna je cesta jednoduchá, stále po
dálnici přes Bratislavu a šupky hupky, člověk je za chvíli v Maďarsku...no
chvilka čítala pár hodin, ale budiž, pro nás vystavovatele zvyklé jezdit
větší dálky...
.
Dál už jsme si ale jisté nebyly, a tak Ivana vyndala svojí navigaci,
důvěrně zvanou Milouš
...Já si teda dost jistá byla, ale přece jen není špatné tu jistotu
podpořit...
. Bohužel byl Milouš
téměř vybitý a já mám rozbitou auto nabíječku
.... Vzhledem k tomu, že
jsme z domova věděly, že musíme přes Budapešť, domluvily jsme se, že
zkusíme Milouše zapnout až v Pešti, aby nás vymotal a ukázal směr.
Jak řekly, tak udělaly, bohužel, Milouš s námi naprosto odmítl
komunikovat a přesto, že jsme v Pešti bloudily cca 45 minut, tak se
odmítl najít a tvrdošíjně odmítal lokalizovat naší polohu. Nebýt toho,
že Ivana měla důrazně nakázáno přivést Milouše v neporušeném stavu zpět
domů, tak skončil na dně Dunaje
. ...Doma
mi bylo vysvětleno, že to bylo tím, že byl skoro vybitý, ale já vím své,
je to pitomec, na kterého není spoleh, a tak jsem vzala s sebou i mapu
Maďarska a Budapešti. Zapomnělas? Kdo je připraven, není ohrožen. Haha.
...
Při bloudění Peští se naštěstí jako skvělá navigátorka
ukázala Ivana, která už jednou v Szentendre byla, a to s Andreou a Que.
Takže historie se opakuje, místo Andrei jsem jela já a místo Que jela
její dcera - Kamei
. Nakonec se tedy Ivana
chytla záchytných bodů, kolem kterých nás naše cesta vedla a dojely jsme
skutečně až do Szentendre.
..Jaképak bloudění, jen nás cesta prskla na druhý břeh a bylo to o tom
najet na další most. Přišlo mi nejjednodušší najet až na třetím, jenomže
nikdo netušil, že je zavřený. Pak už to bylo snadné. Celou dobu jsem
věděla, kde jsme, ale cesta přes nájezdy a jednosměrky není jednoduchá
ani v Praze pro Pražáka.
Bohužel už čas postoupil a vzhledem k roční době byla
již v 21 hodin tma jako v pytli a my opět marně hledaly kemp. Nakonec
jsme našly i ten a pak nám teprve začala ta pravá bojovka
.
Fotky z tohoto večera nemám, protože skutečně byla tma jako v pytli a
tak použiji fotky z druhého dne, kdy již bylo světlo.
Jak marně, Ty to furt překrucuješ. Kemp byl u Dunaje a musely jsme
projet skoro celé Szentendre. Jen se nám to zdálo poněkud dlouhé. Ani
jsme nikam špatné neodbočily
odbočily
a musely jsme se vracet
.
Jen minule s Andreou se mi ta cesta zdála kratší...
Dovnitř oploceného objektu jsme se dostaly, byť to
bylo zavřené a hlídal to kavkazák, který si nás ani nevšimnul
..... Problém ovšem byl
najít někoho, kdo by tam „obsluhoval“. Nikde nikdo nebyl. Nakonec se
objevil jakýsi človíček ... resp. podivné stvoření mužského rodu, které
sice umělo snad všemi jazyky světa včetně francouzštiny, ale jen některá
slova, jako například „shit“ a „schaize“ ........
No právě, že nám vnucoval tu francouzštinu, ovšem to je jazyk, který
jako snad jediný ani jedna z nás neumí...
Snažily jsme se s ním domluvit jak se dalo, což se nám tak trošku podařilo. Ubytování nám přislíbil, prý "něma probléma".
Uvedu do situace : tma jako v ..... my uprostřed čehosi, kdesi, už jsme auto měly uvnitř, za námi zavřená brána a jakési monstrum, které neustále nadává, hledá klíče, které visí na stěně, tvrdí, že neví, kde jsou k nim bungalovy (taky nevěděl kde jsou, vypadalo to, že si je budeme muset najít samy...) a svítí si k tomu baterkou, která každou chvíli vynechává, takže v podstatě pouze jaksi probleskává. (Probleskávala, když s ní neustále třásl, to jo, ale jinak pohasla do tmy. Že by byla na ruční pohon?...) Do toho se ozývá z blízké vzdálenosti hluk naprosto jasně použitých mužů. Pravda, stáli okolo ohně a nebudili důvěru.
Odmítala jsem se vzdálit od Ivany a když už jsme popojížděly autem od bungalovu k bungalovu (neboť kemp byl velmi rozlehlý), tak jsem vůz s našimi trhači a ochránci pečlivě zamykala. Stvoření jsme samozřejmě nechaly chodit pěšky. Po půlhodině marného hledání toho správného bungalovu jsem už ze zoufalství napsala Milošovi, ať sežene ozbrojené komando, pokud se zítra (tj. v neděli) neozvu..... Chvílemi to totiž vypadalo, že onen člověk pouze hledá co nejodlehlejší místo, aby nás mohl praštit po hlavě, vykopat jámu a hodit nás do ní.
Děs a hrůza. Do toho vlhko, lezavě, zima .....
A chtělo se nám čůrat. Pánové tohle nepochopí, ale ženy jsou při toaletě v přírodě naprosto bezbranné a proto jsme odmítaly jít "čůrat za smrček".
Postupně jsme bungalovy nacházeli, ale byly už zazimované a připravené ke „spánku“a byla v nich zima jak v psinci.
To už už jsme začínaly přemýšlet o hotelu, což se
mi moc nechtělo, protože tohle bylo super – kruhy byly přímo u
bungalovů. Navíc bychom nemusely brzo ráno balit a nakládat to auta a i
pejsci by mohli být do poslední chvíle v klidu a teple "domova".
No v tuhle chvíli to ale
na velké teplo domova nevypadalo
.
Když jsme prošli asi tak sedm bungalovů a my stále
protestovaly proti zimě, tak nám onen člověk, který se velmi silně
podobal Hagridovi z Harryho Pottera, nabídl motel, ovšem po dalších 10ti
minutách hledání klíčů usoudil, že když nemá klíče (bylo jich 5), tak
tam asi někdo bude ubytovaný. HA HA HA ... to už mi docházela trpělivost
a měla jsem pocit, že si z nás ono stvoření buď dělá legraci anebo je
naprosto mimo smysly. Jo,
Hagrid, to je opravdu trefné, a já stále nevěděla, kohože mi to
připomíná
.
Místo motelu nám Hagrid nabídl ubytování v jakémsi teskobaráku,
kam nás hned zavedl. Jenže tam byli ti muži, jejich hlasité zvuky jsme při příjezdu slyšely,
vypadalo to tam neuvěřitelně neútulně a sprchy a toalety byly
na chodbě. Sice by tam bylo tepleji než v bungalovech, ale dostaly
bychom jednu místnost s dvěma palandami, a to uprostřed chodby těch
neidentifikovatelných postav a představa, že mezi nimi půjdu v noci
čůrat byla naprosto nepřijatelná.
Oni
tomu fakt říkali motel a zapomnělas napsat, že i ta jedna místnost byla
tak strašně chladná, že bylo úplně jedno, jestli budeme bivakovat
v chatce nebo spát tady. Bylo vcelku jedno, kde si to do rána zadýcháme.
Když jsme i toto ubytování odmítly, tak jsme "Hagridovi" začaly lézt na pořádně na nervy, protože chtěl asi spát. Zvýšil totiž frekvenci a hlasitost nadávek a tak jsme si, i přes Ivaniny protesty, vzaly bungalov. To už jsem moc neprotestovala, poslední bungalov byl nejpřívětivější a jak jsme ráno zjistily, měl i nejlepší výhled.
Ivana měla totiž naštěstí topítko a fén, kterým
jsme se snažily vymrzlou chatičku vytopit, což se nám nakonec podařilo.
Do rána se dokonce ohřál i bojler s teplou vodou, takže jsme si
dokonce mohly
dopřát příjemnou vroucí sprchu
.
Bungalov se nakonec ukázal jako nejlepší možná
volba a kdyby bylo jaro nebo léto, bylo by ubytování naprosto super.
Každý bungalov měl vlastní příslušenství, oddělenou kuchyňku a dvě
místnosti na spaní. Dokonce i bojler byl pro každý bungalov zvlášť, což
by při velké kapacitě kempu bylo obrovskou výhodou. K bungalovu patřilo
ještě kryté stání pro vůz (pod bungalovem, kam se v pohodě vešla dvě
auta) a prostorná terasa s lavicí a stolem. My měly bungalov s výhledem
na Dunaj, takže si dovedu představit krásná svítání u řeky.
Jen to topení tam nebylo,
protože netěsnícími dveřmi a okny by protopili majlant. Měly jsme si
topit elektrickým vařičem.
Ale
Hagridovi jsme tvrdily, že jsme spustily fén, co mám náááhodou s sebou.
V tomto ročním období jsme ovšem měly smůlu a tak
jsme ráno místo sluníčka spatřily jen hustý opar nad řekou a v jehož
příkrovech jsme jen stěží rozeznaly pramici s rybáři - mají můj velký
obdiv, mě by v takovém počasí lákala spíš peřina, než projížďka na řece
.
Tenhle obrázek vidím
poprvé. To máš z toho, že tak brzy vstáváš. My, co víme, že v Maďarsku
jsou silky vždy poslední, klidně vstáváme až rovnou na zahájení výstavy.
Při ranním venčení jsem tak letmo obešla výstaviště, abych zjistila, jak jsou přípravy na výstavu daleko a s velkým překvapením jsem zjistila, že nejen že visely již rozpisy kruhů, brána byla otevřena a fungovala dokonce i výstavní kancelář, ale že u našeho kruhu již pomalu není místo na stan. Rychle jsem se vrátila do chatky, vzala vstupní listy, peníze a utíkala uhradit výstavní poplatky. Z katalogu jsme pak zjistily, že zatím co kerníci šli na řadu hned z kraje, tak silky jsou téměř jako poslední.
Protože tedy měla Ivana dost času na přípravu svého
favorita, tak slíbila, že mně s předváděním Kenie a Kamei pomůže.
Poklidily jsme pokoj
, připravily jsme si věci
na výstavu, já připravila holky a běhala hlídat začátek výstavy. V
mezičase se Ivana věnovala přípravě Azzara, protože přece jen, jak jsem
zjistila, příprava silky teriéra na výstavu je výrazně náročnější, než
příprava kerna.
Nepřeháněj. Není to tak hrozné, ale je má blbá povaha - já jsem
perfekcionalista, každý jiný by ho vydal z přepravky a vrhnul se rovnou
do kruhu.
Výstava začala, my vzaly holky, úžasný
Ivanin trimovací stůl a šly čekat na posouzení. Přesto že již v tuto dobu
vysvitlo sluníčko, tak byla stále velká zima. Pod holky jsme daly
podložku, aby při čekání neprochladly a přikryla jsem je bundou
.
Pak už šli kerníci na řadu
. Jako
první nastupoval do třídy mladých slovenský pejsek v maďarském
majetku po Mambovi. Dostal na své první výstavě svého prvního CAJCe.
Měla jsem z toho velkou radost, protože s jeho majitelkou jsem v častém
emailovém kontaktu a pomáhala jsem jí Füga (Fíka) na výstavu připravit
. Do mezitřídy nastoupil
Morris od Petry Svobodové, se kterou jsme se tam setkaly
a ve třídě otevřené se předvedl Leon. Oba získali titul CAC. Ve fenách
nastoupily do třídy mladých dvě feny. Jedna z nich Strawberry byla naše
stará známá z Estzergomu, dcera Skye, polosestra Ariely a zároveň neteř
Kameiky. Od té doby se výrazně změnila, byla v krásné výstavní úpravě a
plným právem vyhrála. Kenie si ve třídě otevřené odnesla svého
posledního potřebného CAC k získání titulu Maďarský šampion a Kamei
získala stejný titul ze třídy šampionů. O titul BOB nastupovala tedy
téměř všechna zúčastněná zvířata, celkem 6 kernů. Zde musím
poděkovat Ivaně za krásné předvedení Kamei.
Bylo to prima.
Připomněla jsem si předvádění její maminky, mé srdeční záležitosti... A
Kamei byla skvělá, jen jsem musela zandat dobrůtky, stejně jako kdysi u
její mamky. Po několika kolečkách a
postaveních byla do užšího výběru vybrána Jahůdka a Kenie. Opět jsme
chodily dlouho a dlouho a po opětovném důkladném prohlížení se pan
rozhodčí András Korosz nakonec rozhodl pro Jahůdku. Škoda, Kenie BOB
utekl skutečně jen o vlásek. Ale i tak jsem byla nad míru spokojená
, cíl byl splněn
.
Čas mezi posuzováním kernů a silek
jsme využily k focení našich miláčku a musím zcela neskromně říct, že se
nám fotky povedly
.K tomu
přidávám hlas. Povedly.
Kamei Sparkling Heart´s
Fella Bohemia Enjoy (Kenie)
Azzaro Silk of Bohemia
Pak šel do "boje" Azzaro, který si
plným právem odnesl titul CAC a BOB. Tím, stejně jako Kenie, i on dnes dokončil
pouť za Maďarským šampionem
.
Protože byla skutečně velká zima a nás čekala daleká cesta domů, tak jsme na odpolední soutěže dnes nečekaly.
Daly jsme si pravé maďarské
debrecínské párky - byly výborné, sbalily jsme věci, naložily psy a
vyrazily směr Praha
.
Jen byl trochu problém si o
ně říct, byly jsme jak hluchoněmé a ukazovaly na to, co chceme. Haha.
V Budapešti jsme našly cestu bez jakýchkoliv problémů (pamatovala jsem si i zkratku, kterou jsme jely kdysi s Andreou) a dokonce byl čas i na focení. No co máte dělat na místě spolujezdce, když má řidič takové neskromné požadavky? Aspoň, žes mi sem tam přibrzdila.
budova maďarského parlamentu
součást zahrady u Paláce umění
Cesta k domovu pak už probíhala v pohodě, najely
jsme na dálnici, která nás k večeru dovedla až do matičky Prahy
Nezvyklé proměny (ne)jedné silky
takhle upravený silky teriér může směle i do lesa, či na běh agility |
silka
jako strašidlo
|
strašlivý pes Baskervillský |
milujte mě, češte mě, jsem celý váš
|
dokonalý mop, jen zapíchnout tyčku
|
babičku mám v sobě, koho mám sežrat teď ? |
a krasavec na závěr
|