Daleký Přerov
(01.08.2015)
Kdybych někomu říkala, že do Přerova je to z
Prahy 600 km, nevěřil by mi. A tak jsem se
rozhodla, že o tom raději napíšu a vysvětlím to
.
Na klubovku KCHMPP do Přerova jsem nahlásila
Esme a Isinku a domluvila jsem se s Irenou,
která brala Terku a Atyho, že pojedeme z Prahy
spolu. Protože jsme se obávaly přejezdu D1,
rozhodly jsme se vyjet již v pátek dopoledne,
abychom ujely všem odpoledním kolonám. Tedy ...
takový byl plán .
Ubytování jsme měly v Kroměříži, takže jsme si
dohodly odjezd na pátek na 10tou hodinu.
Irena přijela o chvilku dřív, takže jsme věci
přeložily do mého auta a vyrazily jsme.
Cesta byla v pohodě, kilometry ubíhaly v
příjemném rozhovoru a my se radovaly, jak
šikovně jsme to vymyslely a plánovaly jsme, co
všechno si v Kroměříži stihneme prohlédnout.
Jako obvykle jsme se zastavily na jídlo v příjemné hospůdce na 137 km dálnice D1. Počasí bylo příjemné, přesto jsme zaparkovaly ve stínu pod stromy, nechaly psům otevřená okýnka a sedly si k venkovnímu stolku. S vědomím, že máme spoustu času a celé odpoledne je před námi, jsme si v klidu vychutnaly oběd.
Po obědě jsme šly vyvenčit naší drobotinu, a když jsem otevřela dveře a nahlídla do přepravek, tak se mi zastavilo srdce ....
Z mě naprosto neznámých a nepochopitelných důvodů, byla přepravka s Isinkou PRÁZDNÁ !!!!
Nevěřícně jsem se dívala na místo, odkud na mě
měla koukat Isi a nechápala jsem, kam se během
cesty mohla podít. Když jsem Ireně řekla, že mi
chybí pes, nevěřila a musela se jít přesvědčit.
Nicméně, ani ona Isinku ani pod zmačkanou plenou
nenašla. Samozřejmě že mi došlo, že jsem holky,
resp. přepravky nakládala do auta způsobem pro
mě netypickým a tím pádem jsem Isis prostě
zapomněla naložit. Rozhodnutí, jestli jet bez
Isinky dál a nevystavit jí nebo se pro ní
vrátit, rozhodla za mě Irena, když prostě a
jednoduše zavelela ..."jedeme zpátky".
Takže jsme se vrátily.
Isi byla samozřejmě v pohodě v kuchyni a když
jsem otevřela dveře, tak na mě koukala stylem
"kde jsi, takovou dobu tu čekám" .
A tak jsme vyjely směr Přerov znovu .
Bohužel, díky návratu a ztrátě cca 2,5 hodin
jsme chytaly všechny kolony, kolik jich jen na
D1 bylo. První, kolem 29.km se nám podařilo
objet přes Benešov a Čerčany.
Další, která byla hlášena kvůli zúžení na 204.km jsme se snažily objet přes Brno, ale i přes doporučení kamarádky jsme stejně zůstaly viset v koloně na objízdné trase.
Sotva jsme se dostaly přes Brno a radovaly se, že už se pojede, kolem Slavkova se kolona opět zastavila.
A protože teplota stoupla a autíčko ještě stále
čeká na opravu klimatizace, rozhodly jsme se na
chvíli si odpočinout a vyvětrat sebe i psy přímo
na bojišti u Slavkova .
Škoda, že s námi nebyla Klárka, která by nám
přeložila francouzské zprávy Napoleona
.
Po chvíli oddechu od řízení, vyvenčení a napojení psů a vyvětrání auta jsme pokračovaly v cestě. Konečně jsem si mohla zblízka prohlédnout ozdobná sila a vozy Zapy.
Nebo českou sochu Svobody. Pravda, vůbec jsem
netušila, že v České republice něco takového
vůbec máme .
Po objetí kolon kolem 204. km jsme se dostaly do Kroměříže bez větších problémů. Zpoždění jsme měly obrovské a slíbený dojezd před 20tou hodinou jsme stihly jen tak tak ...
Důkaz, že si nevymýšlím ... dojezd do cíle v 19,03 ... naprosto vyřízené, přehřáté a hladové.
Ubytování jsme měly příjemné. Pokojíček malý, ale vešly jsme se v pohodě i s dvěma ohrádkami pro psy. Veliká příjemná koupelna se sprchou, kuchyňka a krytý dvůr s udržovanou zahradou. Sice jsme neměly dovoleno venčit na zahradě hafany, ale penzion stál v klidné čtvrti nedaleko náměstí, takže jsme se rády prošly a protáhly se.
Slovo "protáhnout" vzala Irena doslova a do
písmene, protože si na venčení dvou psů po městě
teprve zvyká a tak jí Aty s Terkou zamotali tak,
že se rozmotávala jen stěží .
Protože se nám se psy nechtělo sednout si do restaurace, objednaly jsme si pizzu a než byla připravená, šly jsme si prohlédnout náměstí a přilehlé uličky. Musím říct, Kroměříž je krásné město a škoda, že jsme neměly víc času na delší procházku.
Co nás na náměstí překvapilo, byly dvoje hodiny
v protilehlých rozích. Tedy, ne že by nás
překvapily dvoje hodiny na náměstí, ale
překvapilo nás, že odbíjení nebylo sjednocené.
Nejprve odbíjely hodiny v horní části náměstí
(obrázek vlevo) a cca po 2 minutách odbíjely
spodní hodiny (obrázek vpravo). Vážně ...
zajímavé .
Co se nám ale líbilo moc, byla studna na
náměstí, ze které jsme dávaly psům napít. Bylo
zajímavé pozorovat, jak který pes řešit
"problém" s výškou pítka a jak se který chtěl
dostat k vodě .
Pak už jsme měly připravenou pizzu, takže jsme
mohly jít domů, obstarat psy a konečně se najíst
a odpočinout si. Ještě před spaním jsme si
prohlédly Modrý měsíc, který se poměrně rychle
šplhal nad střechy domů a částečně nám svítil do
pokoje .
Ráno nás zastihlo unavené a nevyspalé, neboť
Isinka se v noci rozhodla, že jí vadí plastové
koště a lopatka a že nemůže spát v ohrádce, když
jí tyto dvě věci pozorují zpod kuchyňské linky.
Takže jsem vstávaly dost "použité" o téměř
hodinu dřív, než jsme měly v plánu. K snídani
jsme měly zbytek pizzy, který jsme nedojedly k
večeři (byla výborná, ale obrovská) a Irena
uvařila kafčo - díky, přišlo po náročné noci
vhod .
Takže nadávajíc na šílenou Isinku jsme opět obstaraly psy, osprchovaly se, sbalily věci, stihly vyfotit krásný obrovský modrý venkovní ibišek a připravily se na odjezd.
Než jsem přeorganizovala věci v autě, stihla
Irena ještě vyfotit Biskupskou sýpku, před
kterou jsme parkovaly. Škoda, že nebylo možné
podívat se dovnitř, stejně jako jsme se bohužel
nedostaly do Květové zahrady. Tak snad příště .
Díky navigaci a velmi časnému odjezdu jsme se do Přerova dostaly včas. No ... do Přerova ... do Přerova ano, ale najít výstaviště byl oříšek. Adresa i lokalizace sice na vstupním listu byla, navigace jí v klidu vzala, ale asi sama vůbec nevěděla, kam nás navigovat, protože nás dovedla do "cíle", kde si zadala nový cíl a zas nás vedla v kruhu zpět. Nakonec jsme se dostaly kamsi do zarostlých polí, kde jsme na úzké polní cestě potkaly kolonu protijedoucích vozidel, které tam, stejně jako nás, navedly jejich navigace a kde tedy rozhodně žádné výstaviště nebylo.
Takže jsme byly ztracené v cizím městě, s navigací, která zjevně vůbec nevěděla, kam nás vede a nikde ani živáčka. Zkoušely jsme tedy jezdit kolem a kolem, až jsme narazily na dobré lidi, kteří se jen smáli, když jsme zastavovaly a rovnou se nás ptali ... "hledáte výstaviště, že?" Takže jsme evidentně nebyly samy, kdo nemohl najít cíl.
I přes rady místních nebylo lehké výstaviště najít, protože nás posílali stylem .... u Nováků vpravo .... za policií to uvidíte ... ale nikdo nám už neřekl, kde je "u Nováků" a nebo že nápis "Policie" je z boku budovy .... no, nebylo to jednoduché a značení KCHMPP žádné.
Nakonec jsme výstaviště našly, ale moje nálada
tedy proklesala k bodu mrazu, takže zatím co
Irena byla ráda, že jsme na místě, já byla
naštvaná, že jezdíme po Přerově jako trubky. Inu
... vždy záleží na úhlu pohledu .
Pravda je, že v tu dobu jsme byly Isince nadmíru
vděčné, že nás probudila příliš brzy, a že díky
ní jsme mohly vyjet v čase, kdy jsme původně
chtěly vstávat. Protože jen díky tomu jsme
získaly zpět čas, který jsme ztratily hledáním
výstaviště a který se nám na výstavě dost hodil,
jak se za chvíli mělo ukázat .
Podařilo se nám, jako jedněm z mála, zaparkovat
pod stromy, takže po celou dobu bylo naše auto
ve stínu. Bez problémů jsme našly místo u kruhu,
kde se opět nesměly stavět stany, což tedy
považuji za zcela zcestné a naprosto odporující
všem zvyklostem. Člověk, který má víc psů totiž
nemá jinou možnost, než se vzdát stanu a mít
místo u kruhu, aby mohl psy v klidu střídat,
protože jinak by musel běhat víc jak 5 m do
stanu a rozčilovat tak rozhodčího neustálými
pozdními příchody do kruhu. Nejsem si jistá, zda
tohle nařízení v KCHMPP vymyslel někdo, kdo
někdy vystavoval víc než dva psy v jednom kruhu.
A vrchol všeho byl, když došly katalogy pro
vystavovatele. Opět díky Isince a tím pádem
našemu relativně včasnému příjezdu jsme katalogy
měly, ale lidé, kteří přišli cca 30 min po nás,
již takové "štěstí" neměli. Katalogy prostě
došly a nebylo nic.
Takže ... vážně jsme byly rády, že jsme se pro
Isis vrátily a všechny kolony a útrapy pátečního
dne jí byly odpuštěny .
Nu, rozložení u kruhu jsme načesaly, upravily a
připravily psy, vyzkoušely si kruh (byly opravdu
maličké) a čekaly na zahájení posuzování.
Naštěstí jsme šly jako první, takže se
stoupající teplota dala vydržet .
Jako první z našich šly do třídy mladých Atrey
od Ireny (syn Tomáška) a André, syn Čertíka.
André je o 4 měsíce starší, což v mladých hraje
velkou roli, je nasvalenější a vyzrálejší než
Aty, takže získal svůj třetí CAJC a tím splnil
podmínky pro Junior šampiona ČR - gratulujeme
!!!
Aty s krásným posudkem získal výbornou 2 .
Jako další z našich nastoupila Esme také do třídy
mladých, podařilo se jí získat svůj druhý český CAJC a v rozstřelu s Andrém i titul BOJ .
Hned po Esme šla do mezitřídy Isinka. Její
soupeřka nemá tak velké výstavní zkušenosti a
tak i když Isis dnes výstava opravdu moc
nesedla, získala CAC a první klubové bodíky
.
Nu a naší čtyřku uzavírala Irena s Terkou. Terka
je po devíti štěňátkách konečně v pořádné srsti
a kondici a přes všechna očekávání se dobře
předváděla .
Terka totiž nemá výstavy ráda. Mnohem radši běhá coursing nebo prohání srnky v lese. Ale dnes, po dlouhé výstavní pauze jí výstava sedla a vyběhala si svůj poslední CAC potřebný na přiznání titulu Šampion ČR. Irena byla na vrcholu blaha a já byla ráda, že to holkám konečně vyšlo - Gratulace nové šampionce !!!
Protože jsme v kláních o další tituly již
nepostoupily, holky to opravdu dnes v horku
nebavilo, tak nebylo nač čekat a vyrazily jsme k
domovu. Resp.. ještě jsme vyfotily další
Tomáškovu a Terčinu dcerku Ketty. Nádherná fena,
kterou je potřeba na výstavy připravit a
pracovat s ní. Doufám, že jí někde uvidíme a
přeji jí, aby se na výstavách neztratila,
protože na ní může být Tom právem hrdý.
K mému velkému překvapení se na nás přišla
podívat i sestra Chlorisky, Amy a Cheirona -
Chalkie alias Charlie .
I ona je krásná a co mě těší ještě víc, je její
úžasná rodina
.
Nemohla jsem si pro ní přát lepší majitele, než
má. Je milovaná a chtěná, opečovávaná a chápaná.
Což je naprosto nejvíc. Její rodina jí bere jako
pravého kerna a i přesto, že je vychovaná, tak
jí nechali její kerní duch a svobodou duši.
Charlie má stále kerní jiskřičky v očích a já
jsem jako chovatelka šťastná. Díky za Charlie
!!!
Při balení auta se zvedl vítr a zvědavá Isinka
moc nechápala lítající slunečník
Když jsme se tedy se všemi rozloučily, vydaly jsme se nejdříve vybrat barvy na kokardy na chystanou výstavu na Džbán a pak k domovu. Ale .. ještě cestou jsme poznaly, že není hezké se smát cizímu neštěstí. Protože na 204.km směr na Vyškov byla opět kolona (i v sobotu ??).
A kdybychom se jim nesmály, tak bychom možná ani my nechytily kolonu u 120.km na Prahu. Nebylo to naštěstí dlouhé zdržení, cca 15-20 minut, ale stačilo to. Vážně nevím co to bylo za den, protože jsme cestou do Prahy potkaly další dvě bouračky (směr Brno). Jednu celkem vážnou, převrácená dodávka a dvě sanitky odvážely zraněné a jednu další, jen ťuknutí, ale i to dokázalo zastavit provoz na dálnici.
My jsem se dostaly domů unavené, ale zdravé. Byly to náročné dva dny, ale jak poznamenala Irena, kdyby se to nestalo, nebylo by nač vzpomínat. A má pravdu, kdybych nenechala Isinku doma, nevznikla by tahle reportáž. Takže ... díky Isinko !!!
Kéž všichni šťastně dojedou do cíle !!!