Crufts 2013
(07.-10.3.2013)
O tom podívat se znovu na Crufts
rozhodlo pár náhod loňského roku 2012, které ve
finále vyšuměly jako pára nad hrncem. Ale
nelituji, bylo to krásné
.
Abych to vzala po pořádku :
První sny o druhé cestě na
Crufts začaly, když se Edice podařilo získat
první kvalifikaci v květnové Bratislavě. Ještě
stejného měsíce získala Edika druhou
kvalifikaci, tentokrát v maďarském Komárnu. Nu a
aby toho nebylo málo, třetí kvalifikace přišla
se získáním CACIB v rakouském Tullnu
.
Jet ale jen s Edikou, aniž bych
vzala s sebou Sylvi, zvlášť, když jsme se měly v
Birminghamu setkat se Satu a Mikou, bylo prostě
nemožné
. Bohužel, všechny
kvalifikace se Sylvi vyhýbaly, takže nezbývalo,
než doufat v dokončení Interšampiona a v jeho
potvrzení do přihlášky na Crufts. Představa sice
dobrá, ale téměř nereálná. Naděje přišla se
získáním CACIB v červnu, ale bylo mi jasné, že
stihnout uznání Interšampiona do konce roku bude
stát nemalé úsilí. Což se ukázalo jako
velmi pravdivé .... V září, tj. tři měsíce po
posledním potřebném titulu jsem rozběhla velkou
akci, pod krycím názvem - "potvrď titul". Byla
jsem v kontaktu s FCI i ČMKU, podařilo se mi
získat příslib brzkého uznání titulu, ale čekalo
se na požehnání ČMKU, které (aby toho nebylo
málo) zůstalo kdesi na poště FCI, resp. nakonec
se ukázalo, že je problém v Sylviině jméně,
protože kdesi byla zaměněna chovatelská stanice
za jméno, takže na FCI jí nemohli dohledat ....
nicméně ... trpělivost ovoce přináší a tak jsem
koncem listopadu měla diplom doma
.
ALE ... aby nebylo všechno tak
jednoduché, tak druhým problémem bylo ATC číslo
pro Ediku. Tedy ... problémem ... žádost jsem
odeslala včas, peníze uhradila, kopii přiložila.
A čekala jsem ... když se ale ani po dvou
měsících nic nedělo, přišlo mi to zvláštní a
poslala jsem do Anglie email, na který nikdo
neodpověděl. Jak se blížil čas uzávěrky, a dopis
s ATC číslem stále nikde, požádala jsem svého
bratra, aby do Anglie zavolal. A světe div se
... nejen, že se v mezipočítačové dimenzi
ztratil můj email na Kennel Club, ale i jejich
email ke mě, protože .... změnili formulář
žádosti a chtěli mít žádost na tom správném
.....
Naštěstí, díky mému skvělému bratrovi, který
anglicky umí jak když bičem mrská, i zde se
všechno stihlo vyřídit včas a mohla jsem
nahlásit obě holky
.
Zbývalo vyřešit jen dopravu, ale
i to jsme našly
, a mohly se těšit na
další krásný čas v anglickém Birminghamu.
Sešel se ovšem rok s rokem, do uzávěrky zbývalo pár dní, do výstavy dva měsíce a komplikace se začaly hrnout plným proudem.
Nejdříve ve Finsku Satu
zjistila, že se se spolumajitelkou její feny,
která také měla jet na Crufts, špatně domluvily
a ani jedna z nich včas nezažádala o ATC číslo a
tudíž nemohou fenu přihlásit
(na vysvětlenou,
každý zahraniční pes, který jede na výstavu do
Anglie, musí zažádat britský Kennel Club o
přidělení ATC čísla - bez něj není možné psa
přihlásit).
Pak se nám do termínu Crufts
strefil povinný lyžařský výcvik Klárky
.
Do toho se Edika rozhodla hárat
o nějaký ten týden dříve a já se rozhodla pro
štěňátka, která jsem měla v plánu, byť ne takhle
brzo .
A aby toho nebylo málo, tak
těsně před termínem Crufts Satu ve Finsku
onemocněla a nebyla ve stavu, kdy by bylo možné
vydat se na dalekou cestu
.
Jako by nám někdo nepřál ....
Nicméně, jak se na severu říká,
my jsme "terrier-bitches", které nikdy nepadnou
a řeší problémy tak, jak přijdou
.
Místo Klárky jsme našly náhradu,
Ediku jsme nechaly doma, aby se připravovala na
své mateřské povinnosti, které, jak doufám, brzy
přijdou
, a Satu jsem slíbila, že
jí vše vyfotím a povím
.
Nastal tedy den "D" a my se
mohli vydat na velký výlet
. Kdo my? Já, Alena, paní
Pfeiferová, její syn Petr .... a pak ten
nejdůležitější člen naší výpravy .... Sylvi
.
Čas odjezdu byl velmi vražedný - 3,40 ve středu ráno, abychom dojeli do Birminghamu ve čtvrtek před otvírací dobou Crufts.
Složili jsme se tedy do autobusu a jelo se .....
Chvíli byla Sylvi zavřená v přepravce, aby si mohla v klidu odpočinout a vyspat se.
Ale na valnou většinu cesty mi
zabavila polštář, usadila se na přepravce a
pozorovala, jestli jedeme správnou cestou
. Musím říct, byla
zlatá ... žádné zlobení, žádné lezení po
sedadlech, v klidu ležela a čekala, co se bude
dít.
Na oplátku jsme se jí každou
zastávku poctivě věnovali a nechali jí pořádně
se proběhnout a protáhnout si zmačkané nožičky
.
Pravda, jednu chvíli se holky spolu trošku poškorpily, ani v podstatě nevím proč, a chvíli spolu nemluvily.
Ale stačilo jen vzít klacek do
ruky a Sylvi už byla zase s Alenou kamarád
.
Ze začátku nám cesta celkem
ubíhala, bavili jsme se, probírali všechno možné
i nemožné, pozorovali cestu, na kterou nám celou
středu svítilo sluníčko a ... těšili se na
následující den
.
S přibývajícím časem a blížící
se nocí nám ale docházel trošku humor, přece jen
.... několik mnoho hodin v několika málo
polohách v autobuse udělá s tělem i myslí svoje
.
Trošku rozptýlení přinesl až
noční přejezd kanálu La Manche. No, přejezd ...
spíš hraniční kontrola psů
.
Ukázalo se, že se změnou podmínek vstupu do Anglie přišla i novela v čase, kdy musí být psovi podána odčervovací tabletka. Jak jsme postupně procházeli kontrolou, všechno vypadalo v pořádku, až .... na posledního pejska. My jsme přejížděli hranice před půlnocí a pes měl v PETpasu zapsán středeční (tj. dnešní) datum. Šlo sice jen o 2 hodiny, ale .... předpisům muselo být učiněno za dost, a paní na kontrole odmítla psa pustit do Anglie a co hůř ... odmítla nám vydat formulář, se kterým jsme se museli na hranicích prokázat.
Nu, možnosti byly dvě ... nechat majitele i se psem na hranicích a jet na Crufts sami, nebo najít veterináře, který by odčervení potvrdil. A ... stihnout to před námi objednaným vlakem...
Jelikož jsme měli časovou rezervu a paní na kontrole nám pomohla najít veterináře a zavolala taxi, abychom nemuseli na veterinu autobusem všichni, rozhodli jsme se samozřejmě pro druhou možnost ....
Bohužel, tohle pochybení přišlo
pána pěkně draho
- 50 EUR razítko od veterináře, 30 EUR taxi ....
No jo no ... stane se .....
A protože se situace vyřešila
rychle, námi objednaný vlak Eurotunnelem jsme
stihli. Cesta tunelem nic moc, i když jsou ve
vlaku okýnka, tak za nimi neplavou ryby, jak si
občas někdo myslí
, ale je za nimi černo
černá tma
. Takže .... průjezd
tunelem dobrý, ale neviděli jsme nic
.
V Anglii jsme vyjeli do
typického sychravého mrholivého počasí. Jak také
jinak, že
. Cestu na Birmingham
jsme našli v pohodě, horší to bylo s
výstavištěm. Ne, že by řidiči (a někteří z nás)
neměli s sebou navigaci, ale na sjezdech z
dálnice k výstavišti stáli policisté, kteří k
výstavišti odmítli pustit jakýkoliv autobus,
takže jsme kroužili a kroužili kolem letiště a
výstaviště a nemohli najít vjezd, kterým by nás
pustili dovnitř. Což o to, kerni se posuzovali
až od 10ti hodin, ale staffíci, se kterými jsme
jeli, měli začátek posuzování v 8,30 a my rychle
ztráceli drahocenný čas
. Nakonec se
podařilo umluvit policistu, který nás pustil na
parkovací plochu, takže jsme rychle sebrali
potřebné věci a utíkali směr výstavní haly.
Poučena z minula, našla jsem
předem ve které hale a kruhu jsme, rychle jsme
se uvnitř zorientovali a najít správné benche
pak už nebyl problém
.
Díky Euridice jsme měli benche
dva, což bylo příjemné, protože v jednom se v
plátěnce mohla rozvalovat Sylvi a v druhém jsme
vršili věci my
. Protože, jak jsem
psala, kerni měli začátek posuzování posunutý a
my přišli včas, nebyl problém zabrat židličky u
kruhu, připravit kameru a foťáky, v klidu, ještě
na čistých pilinách (protože na Crufts nesmí pes
opustit halu ani na venčení) odvenčit Sylvi, a pak už jen
čekat na začátek posuzování
.
Ještě předtím byl čas pozdravit
se se všemi kerními známými a přáteli, kteří
přijeli vystavovat, nebo se jen podívat. Takže
jsme se sešli s paní Lindou Saich (CHS Lindcoly),
Carol Confue (CHS Anjofra), Mieke Jansen (CHS
Cobby Boddy), Marie Hogarty (CHS Cagadio),
LotteThomsen (CHS Nordcairn´s),
Elisabeth Theodorsson (CHS Hjohoo´s), Helen Miller (CHS
Cornton), Inett Dawn (CHS Carradine) a podívat se
na nás přišla i Riina Niemi (CHS Rocco´s
Collar). Bylo fajn se se všemi zase vidět,
popovídat si, podívat se a sáhnout si na psy. A v
příjemném povídání uběhl čas do začátku
posuzování
.
Anglický Crufts má jinak rozdělené třídy, než jsme zvyklí u nás, a dokonce je možné (za splnění určitých podmínek), mít přihlášeného psa do více tříd.
Nejdříve začínají psi veteráni.
Po nich následují třídy Special puppy, Special
junior dog, Yearling dog, Post graduate dog,
Limit dog, Open dog a jako poslední třída je
Good citizen dog scheme dog. Stejné pořadí je i
ve třídách fen
.
Na posuzování pana rozhodčího Iana Shawa bylo nahlášeno neuvěřitelných 146 kernů. Není se čemu divit, posuzování pana rozhodčího je precizní a jeho jméno má v kerním světě zvuk. Na styl posuzování a vkus pana rozhodčího jsme byli samozřejmě zvědaví i my.
Tak jako každý rozhodčí, který ví, co hledá a v plemeni se vyzná, tak i pan Ian Shaw měl svůj osobitý styl. To, že velké třídy rozdělil, aby si mohl prohlédnout psy v pohybu, to není až tak zvláštní, s tím už jsme se setkali. Ono nechat běhat 18 kernů v kruhu najednou, byť je to kruh o rozměrech 15 x 15 m, je sice možné, ale není možné posoudit jejich pohyb, protože na kvalitní předvedení psa je málo místa. Pak si pan rozhodčí nechal postavit psa na stůl, zkontroloval zuby, hlavu, horní linii, ocásek a nasazení ocásku. Až potud byla prohlídka psa velmi podobná precizní prohlídce, kterou známe i od nás. Ale pak přišla na řadu kontrola spodní linie, hloubky a tvaru hrudníku a délky beder, a na konec pan rozhodčí sám sundal psa na zem (jako jsme viděli při loňských Rybníkách při posuzování paní Mette Sorum) a přitom sjel po přední noze až po tlapku, čímž zkontroloval tvar zápěstí a délku drápků. Zajímavé. Pak následoval klasický trojúhelník, rovinka a jedno sólo kolečko.
Ve většině případů jsem se s
panem rozhodčím ve výsledcích shodla. A tam kde
jsem se neshodla, těžko říct, posudky se na
Crufts nepíší, hlasité zdůvodnění také chybí a
my, na rozdíl od pana rozhodčího, nemáme možnost
psy prosahat tak důkladně, jako může pan
rozhodčí
.
Titul Nejlepšího psa, a na závěr
i titul BOB, si odnesl krásný Nordcairn´s Back
For Good. Musím uznat, že tohle zvíře dokáže
zaujmout neuvěřitelně otevřeným, dlouhým a
paralelním pohybem, který se hned tak nevidí,
prostě ... šlape jako hodinky
.
Ve fenách získala titul BOS Stryveling Sweet Caroline a druhou nejlepší fenou se stala Glenrood Masqerate. Musím ale uznat, že víc než dospělá fena mě zaujala vítězka BOB puppy - nádherná mladá fenka Seveek Living The Dream. Úžasné zvíře na prahu výstavní kariéry. Jsem na ní moc zvědavá, jak poroste do krásy dál.
Celkové výsledky jsou zde http://www.midlandctc.co.uk/menu2013/2013chshowreports/crufts2013.htm
Sylvi se vystavovala jen v jedné
třídě (Euridika by mohla do tří), a to v
nejpočetnějších Open bitch (18 přihlášených
zvířat). Přesto, že zcela určitě zaujala, neboť
se na ní pan rozhodčí dlouho díval i na stole, i
v pohybu a postojích, tak umístěná nakonec
nebyla. Lhala bych, kdybych tvrdila, že mě to
nemrzelo. Na druhou stranu, stejný pocit jako
já, mělo i dalších 13 neumístěných fen, mezi
nimiž byla například i krásná Ryanova maminka
nebo feny z CHS Hjohoo´s a Carradine. Takže, jak
se píše, i když jsme nic nevyhrály, ostudu jsme
si neudělaly
.
Co mě ale naopak potěšilo, byl zájem o Sylvi ze strany vystavujících. Zpoza kruhu jí hlasitě komentovaly a obdivovaly paní Theodorsson, Confue i Thomsen. Pravda je, že Sylvi je stále ve vrcholné kondici a její věk 3,5 let by jí nikdo nehádal.
Pan rozhodčí posuzoval bez přestávky a i když se každému psu věnoval tak, že člověk měl dobrý pocit, že rozhodčí si jeho psa skutečně dobře prohlédl (což se také hned tak nevidí), tak posuzování odsýpalo jako hodinky a krátce před 17tou hodinou bylo po všem.
Nu a teď teprve nastalo to pravé
šmejdění po krámcích a nakupování tisíce
drobností, maličkostí a upomínkových předmětů a
to všechno beze strachu, že zmeškáme předvedení
nějakého krásného kerníka
. Odjezd byl plánovaný na
20tou hodinu, takže času bylo relativně dost. I
když ... co to jsou tři hodiny na prohlídku
stánků na Crufts
.
Bohužel, trochu vinou špatné
domluvy a nedorozumění s partou staffíků, se
kterými jsme cestovali, jsme museli opustit
výstaviště a arénu se závěrečnými soutěžemi
téměř o hodinu dříve, než bylo původně
domluveno, takže ze závěrek jsme neměli nic
. Škoda, snad to
konečně vyjde příště
.
Přitom, kdybychom se na
závěrečky dodívali, tak by se nic nestalo, neboť
jsme další 2,5 hodiny čekali na parkovišti,
protože policie zablokovala výjezdy a auta
pouštěla po částech, aby nedošlo k blokaci
dálnice. Nu, ale to nikdo předem netušil
. Dnes už těžko
bycha honit, jsme doma. Jen pro příště jsme zase
o něco chytřejší
.
Když už jsme se dostali na
dálnici, cesta ubíhala v pohodě. Psi byli
unavení, i Sylvi padla a spala a spala a spala,
stejně jako my všichni ostatní
.
Trochu jsme se probrali až při
dalším dlouhém čekání na tunel, protože náš
objednaný vlak byl, z nám neznámého důvodu,
obsazený, a museli jsme čekat na další. Ale, na
starý dobrý kontinent jsme se nakonec ve zdraví
dostali a mohli pokračovat dál
. A jak to tak až do
dnešního dne vypadá, vezli jsme si ošklivé
pošmourné anglické počasí s sebou. Krápalo,
mlhavo bylo a vlezlá zima
. Ještě že už jsme
jeli domů a ještě že jsme byli na tolik unavení,
že jsme většinu naší víc jak 30ti hodinové cesty
prospali
.
A než se pátek stačil změnit na
sobotu, tak jsme těsně před půlnocí parkovali v
Praze
.
Unavení, špinaví a ošuntělí, ale
s pocitem "byli jsme při tom"
za fotky děkuji paní Pfeiferové, neboť můj foťák
odmítl spolupracovat